# FragmentsContent

content:
Sunt dzece anĭ de când eŭ începusem a studià și nu încetez de a tot urmări marea problemă a genealogiei popórelor balcanice. În studiul meŭ «Strat și substrat», eŭ am obținut douĕ soluțiunĭ capitale: 1°. În secolul VII maĭ existaŭ încă la Sud de Dunăre douĕ elemente latine compacte: Meso-românĭ în Bulgaria actuală, și Illiro-românĭ în Serbia, maĭ ales în Dalmația, pe carĭ însă ĭ-aŭ slavisat apoĭ cu încetul Bulgarii de o parte și Serbii de cea-laltă; 2°. Așà numiții Macedo-românĭ și Istriano-româniĭ de astădzĭ sunt Daco-românĭ, goniți în secolul IX din Pannonia de cătră Maghiarĭ, de unde tot atunci alțĭ Daco-românĭ s'aŭ adăpostit în Moravia și s'aŭ slavisat acolo. Aceste douĕ soluțiunĭ, peremptorie după mine, vor maĭ fi completate și demonstrate definitiv în conferințe ulterióre succesive de 'naintea Academiei Române; dintâiŭ: «Cine sunt Bulgarii și Serbii?», al doilea: «Cine sunt Daco-româniĭ și Pannono-româniĭ?» Acuma însă mĕ preocupă o altă soluțiune, pe care n'am desbă-tut-o de loc până acì în trecut, și care e tocmaĭ cea maĭ importantă, căcĭ este punctul de plecare pentru tóte cele-lalte. Cine sunt Albanesiĭ? Uniĭ istorici și filologi, între carĭ și Tomaschek îĭ crede posteritatea vechilor Illirĭ, rĕmașĭ nestrămutați din epoce immemoriale. Alțiĭ, între carĭ Benlöw, îĭ urcă până la ante-istoriciĭ Pelasgĭ; și Reinhold nu se sfiesce de a întitula «Noctes pelasgicæ» o cărticică despre limba albanesă. Blau se încércă a descifra prin Albanesĭ inscripțiunile lykice din Asia-mică, pe când Moratti recurge tot la dînșiĭ pentru inscripțiunile cele mesapice din Italia. Girolamo de Rada, Albanes el-însușĭ, nu se lasă câtușĭ do puțin maĭ jos, asigurându-ne că: «Gli Albanesi, popolo semitico disperso pel 1900 a. C. all'epoca degli Hyckshos, che ando in Grecia, in Italia, ed in altri luoghi del Medi-terraneo.» Despre părerĭ de felul acesta, ilustrul meŭ amic Ascoli vorbesce serios, dar nu le iea la serios, și bine face. Să ne întrebăm dară încă odată: Cine sunt Albanesiĭ? Care să fie adevărata lor provenință și raporturile lor maĭ cu sémă cătră Români? Când și de unde venit-aŭ eĭ să se așeze în Epir? Iată singura cestiune, care îmĭ maĭ lipsià mie pentru a puté demonstra până la ultima certitudine persistența elementului românesc în Dacia luĭ Traian. Dacă Albanesiĭ ar fi în adevĕr autoctonĭ acolo, unde locuesc eĭ astădzĭ, atunci vrênd-nevrênd am fi silițĭ a recunósce că naționalitatea română s'a format anume în Illiria, iar nicĭ de cum la Nord de Dunăre. Numaĭ printr'o comunitate de origine, și printr'o intimă veche conlocuire totodată, se póte explicà natura cea organică primordială a legăturilor între limbile română și albanesă. Și dzicênd acésta, eŭ am în vedere nu vre-o asemĕnare formală orĭ-cât de surprindzĕtóre, ci fondul și numai fondul graiului românesc. Încep printr'o listă de cuvinte curat albanese la noĭ, ca: Numărul unor asemene vorbe, esențial albanese în graiul nostru cel maĭ de baștină, adecă din gura țĕranilor, este forte mare, cele maĭ multe fiind pînă ací necunoscute, o semă păstrându-se abià ca nisce resturi preistorice în câte un colțișor, în câte un district, în câte o localitate. Voiŭ da un specimen din cele multe. În graiul obicinuit sinonimii melc și culbec însemnéză «limacon». Pentru culbec forma cea veche este cubelc la mitropolitul Dosofteiŭ. În jocurile copilăresc!, alăturea cu melc și cubele maĭ figuréză o formă lungă : la Munteni co-domelc, în Transilvania codobelc, cu varianturĭ pe aiurea, constatate de d. profesor Crețu. Melc e un cuvînt separat, care este cu același sens și la Celțĭ: în dialecte celtice melcii «limagon». Codobelc este o acomodațiune consonantică din codomele. Cubelc e o contracțiune din codobelc. În fine, codomele este o composițiune din douĕ vorbe, după cum e francesul colimaçon din «cochlias -|- limax». La Români dară trăesce codomele alăturea cu melc și cubele, deși la Albanesĭ a supraviețuit numai composițiunea: cadmilĭ «limacon», unde există o mulțime de varianturĭ, tóte corupte, pe când forma primitivă românéscă e intactă, conservată abià la copiĭ în jocurile lor cele tradiționale, un admirabil «Ueberlebsel in Kinderspiel». (Dr. Ploss, Das Kind, t. II, pag. 308.) Fórte puține vorbe albanese la Românĭ ar puté fi controversate ca termenĭ străbătuți la noĭ printr'un canal ne-albanes, bună-óră stăpân prin Bulgari saŭ Serbi, saŭ mal prin Celțĭ direct saŭ indirect; cele-lalte sunt exclusiv albanese. Cu tóte astea, identitatea lexică albaneso-română e secundară, după mine, în comparațiune cu identitatea cea gramaticală. Caracteristice maĭ ales sunt întâlnirile între Români si Albanesĭ nu prin vocabular, ci prin particularități fonetice, morfologice și sintactice, carĭ nicĭ într'o ipotesă nu se pot împrumuta de la străini, nu se pot altoí în cursul timpului, ci datéză de la însăși obîrșia limbeĭ. Bună óră, pe terenul fonetic transițiunea consóneĭ n în r între vocale, de ex. feréstră din fenestra, nu există nicĭ la Celțĭ, nicĭ la Neolatini, nicĭ la Germani, nicĭ la Slavĭ, nicĭ la Grecĭ, ci unicamente la Românĭ și la Albanesĭ, ba încă în aceleași condițiunĭ secundare. La Albanesĭ în dialectul toskic fenomenul e general, în dialectul gheghic e maĭ parțial; tot așà la Românĭ în dialectul istriano-român e general, e maĭ parțial în cele-lalte dialecte, dar se află în tóte. La Români, ca și la Albanesĭ, n trecut în r se póte reîntórce la primitivul n. In Moldova r din n e maĭ des în graiul vechiŭ, în Cazania mitropolitului Varlam, în glossele românescĭ din documentele slavice de la Ștefan-cel-Mare, peste tot în textul Psaltirii Scheiane. In Transilvania r din n, obicinuit chiar astădzĭ la Moți, ne apare desvoltat la culme în texturile Măhăcene de lângă Turda de pe la 1600: lură = lună, cire = cine, ómerĭ = ómenĭ, mâra = mâna, etc. Prin acest fonetism, cuvintele cele maĭ latine sună la noĭ néoș albanesce. În același mod, o vorbă curat latină la Români devine un învederat albanism printr'o schimbare de sens, printr'un proces logic, prin-tr'o altă idee în locul celei latine. Un exemplu: o mică bucățică de carne, care spîndzură la capĕtul cerului gureĭ în gât, se chemă franțusesce luette, în vechea francesă l'uvetíe, deminutiv din latinul uva, adecă struguraș, iar românesce se dice omușor, deminutiv din om «homo». La Francesĭ, asociațiunea de ideĭ este latină, după cum latină e și materia cuvîntuluĭ, căci aceeași părticică a corpului la vechiĭ Romani, în Pliniŭ anume, se chémă uva «strugure». Ce fel de asociațiune de ideĭ să fie óre omușor la Români ? Prin materie, cuvîntul e latin; dar din punct în punct este o idee albanesă. Om albanesce níeri; deminutivul din nĭeri—nĭerith «omușor»; acest nĭerith «omușor» însemnéză la Albanesĭ un om mic și tot-odată acea părticică a corpului. Acéstă întâlnire semasiologică între Români și Albanesĭ este cu atât maĭ semnificativă, cu cât ea nu se găsesce nicăirĭ pe aiurea. La alte popóre noue vedem: la Italieni, ca și la Francesĭ, ugola, uvola «strugușor»; la Spanioli campanilla «clopoțel»; la Nemțĭ Zäpflein, Zächen «dopușor»; la Ruși și la Poloni íazyčok, jezyczek «limbuță», etc. etc; absolut nicăirĭ ideia de omușor decât numaĭ și numai la Românĭ și la Albanesĭ. În fine, identitatea structurii morfologice și sintactice la Românĭ și la Albanesĭ, cu totul în oposițiune cu cea latină și cu cele-lalte lirnbĭ romanice, pune vîrf. Unele fenomene aŭ fost de de-mult observate în trécĕt de Kopitar, de Miklosich, de Ascoli. Fórte pe larg eŭ am urmărit o mică parte din acéstă vastă sferă în studiul meŭ sub titlul: «O pagină din sintaxa româno-albanesă» în Cuvente den bătrăni. Mĕ mărginesc dară de a atrage atențiunea asupră-ĭ. Acolo vețĭ vedé cele douĕ articole definite: unul post-positiv substantival și cel-lalt prepositiv adjectival; reduplicarea, triplicarea și chiar quadruplicarea ambelor articole; aceeași normă în construcțiunea substantivului cu adjectivul; aceeași formă adjectivo-adverbială și genitivo-dativală; aceeași întrebuințare genitivală a articolului definit prepositiv, etc. Sub raportul sintaxei se póte dice că Românul la formarea cea ab-ovo a graiului național s'a mărginit a așeză materia latină peste fondul albanes. Prin fond dară, prin fondul cel nealterabil și neînlăturabil, Românul e Albanes, după cum Francesul e Celt. Ceea-ce e celtic la Francesĭ, nu se vede pentru ochĭ superficiali, și totuși pretutindenea prin analisă se descopere celtismul. Elemente germanice la Francesĭ sunt fórte multe și palpabile, întocmai ca elementele cele slavice la Români. Eĭ bine, slavismele la Români, ca și germanismele la Francesĭ, fiind accidentale, aprópe tóte s'ar puté goní, fără ca prin acésta să se sgudue edificiul limbii naționale, pe când celtismul la Francesĭ și albanismul la Români nu se póte atinge fără o catastrofă totală. După premisele de maĭ sus, mintea se sperie de consecințe, consecințe «à la Dr. Réthy Làszló» din Buda-Pesta, care își conchide argumentațiunea cu sentința : «L'Académie de Bucurest ne pourra jamais décerner à qui que ce soit le prix de 20.000 francs fondé par le prince Couza» ; mintea se sperie de amenințarea maghiară, și cere o pausă pentru a se dumeri ce să facă maĭ departe. Eŭ unul nu voiŭ căută a-mĭ înlesni transițiunea prin vorbe multe și prin căĭ lăturalnice, ci d'a-dreptul voiŭ tăià nodul lui Gordia. Întreb dară fără ocol: Este óre cu putință ca Albanesiĭ actuali să fie posteritatea unor Dacĭ, transportați peste Dunăre în epoca împăratului Aurelian, adecă vr'o 150 de ani după cucerirea Daciei? Este óre cu putință? Răspund: E nu numai cu putință, dar încă datele cele istorice confirmă pe deplin datele cele linguistice. După căderea luĭ Decebal, o parte dintre Dacĭ s'aŭ supus luĭ Tra-ian și aŭ început a se amalgamà încet-încet cu colonii romani, dând prima nascere naționalității daco-romane. Alțĭ Dacĭ însă, retrăgêndu-se maĭ sus în creeriĭ Carpaților saŭ maĭ la răsărit de Provincia Traiană, șĭ-aŭ mănținut individualitatea lor proprie sub diverse nume etnice, maĭ ales treĭ popóre dacice cu totul nesubordonate Romeĭ, anume Costobociĭ, Carpiĭ și Bessiĭ. Aprópe un secol și jumătate după Traian, când Daciĭ ceĭ domesticițĭ puteaŭ să fie și aŭ și fost deja romanisațĭ, Dacii ceĭ rebelĭ aŭ profitat de marea mișcare a Germanilor, cunoscută în istorie sub termenul de «bellum Marcomannicum», și aŭ devenit periculoși pentru provincialiĭ romanĭ. Atunci, sub împĕratul Antonin Filosoful, póte și ce-và maĭ înainte, vedem fórte pronunțată tactica imperială de a mutà peste Dunăre și de a așezà acolo, pe un teritoriŭ de de-mult asigurat, triburi și popóre întregi dacice, întru cât ele eraŭ biruite. Daciĭ ceĭ liberi, adecă ceĭ neromanisațĭ, cu voe saŭ fără voe trebuiaŭ să se mute în Mesia și maĭ departe. Ceĭ d'întâĭ, pare-se, aŭ fost Costobociĭ. Eĭ se bucurau de un regim fórte independinte, avênd chiar regĭ aĭ lor, dintre carĭ doĭ ne sunt cunoscuți din epigrafia romană. Unul, pe care vi l-a menționat aci dzilele trecute amicul meŭ Tocilescu: «Pieporus rex Coisstobocensis», care fusese prins de Romanĭ și dus la Roma cu întréga sa familie. Cel-lalt, scăpat din vederea istoricilor noștri, ne apare într'o inscripțiune și maĭ interesantă tot de la Roma: «Sabituus rex Ostabocesis Dacus». În același interval de timp, înainte de împĕratul Aurelian, sub Marc-Aureliŭ, Dione Cassiŭ dice că Germanii Astingĭ aŭ năvălit și aŭ isbu-tit a cuprinde țéra Costobocilor (71, 12, 1: «την των Κοστουβώκων χώραν «τοίς δπλοις κτησόμενοι, νικήσαντες δε εκείνους και την Δακίαν ουδέν ήττον έλίπουν.») În acest mod, Roma trebuià să facă una din douĕ: saŭ să lase pe toțĭ Costobociĭ a se așezà în Dacia Traiană peste provinciali, orĭ să-ĭ mute peste Dunăre. Eĭ aŭ fost dară dușĭ în Mesia, și împinșĭ apoĭ până în Epir, unde însă nicĭ acolo eĭ n'aŭ încetat de a se burzului mereu. In adevĕr, contimporanul Pausanias, după anul 150 din era nóștră, se plânge că Costobociĭ aŭ năvălit hoțesce departe în Ellada: « δε Κοστοβώκων των ληστικών το κατ'εμέ την Ελλάδα έπιδραμον άφίκετο καΐ επί τήν Έλάτειαν » Iată dară puternicul trib dacic al Costobocilor la cós-tele Greciei, lângă Fokida, tocmaĭ acolo unde locuesce astădzĭ ramura cea toscă a némuluĭ albanes. Însușĭ numele actuial al acestor Albanesĭ Tosco nu este decât o simplă metatesă din Costo, asemenea metatese fiind obicinuite la Albanesĭ, de ex. ιχνάρε=χιλνάρε, φελτόνjε=λεφτόνjε, etc, după cum observă Camarda: «Le metatesi, sia di consonanți, sia di vocali, o di sillabe intiere, sono tra le affezioni, che molto spesso si manifestano nei vocaboli albanici.» A doua mare migrațiune a Dacilor, spre același punct teritorial cu Costobociĭ saŭ ce-và maĭ sus, dar în orĭ-ce cas în vecinătate, aŭ fost Daciĭ Carpĭ saŭ Carpianĭ saŭ Carpodacĭ, «Καρποι, Καρπιανοι, Καρποδακαι», după cum îí numesc autorii grecĭ. Despre Carpĭ, ca și despre Costo-bocĭ, textul contimporan e fórte limpede. Aurelius Victor vorbesce despre împĕratul Dioclețian: «caesi Marcomanni, Carporumque natio translata omnis in nostrum solum, cujus fere pars jam tum ab Aureliano erat.» Prin urmare, întréga națiune a Carpilor, «natio omnis», a fost mutată peste Dunăre de cătră Dioclețian, după ce în parte o mutase dejà Aurelian. Și fiind vorba de împĕratul Aurelian, aci este locul de a pricepe faimosul pasagiŭ din Flavius Vopiscus, citat într'una și neînțeles până acuma: «Quum vastatum Illyricum ac Moesiam deperditam videret, provinciam trans Danubium Daciam a Trajano constitutam sublato exercitu et provincialibus reliquit, desperans eam posse retineri: ab-ductosque ex ea populos, in Moesiam collocavit, appellavitque suam Daciam...» Despre acest text, Nisard dice cu drept cuvînt: «tout ce passage est un peu obscur dans notre auteur.» Ba s'ar puté dzice chiar: «trés obscur» în tóte edițiunile obicĭnuite, carĭ reproduc orbesce pe aceea a luí Puttmann din 1774. Pasagiul însă e fórte clar în edițiunea cea veche, pe care eŭ o găsesc la Wolfgang Lazius, Reipublicae Romanae commentariorum libri duodecim, Francofurti 1598, p.34: «Quum vastatum Illyricum ac Moesiam deperditam videret, provinciam trans Danubium Daciam, a Traiano constitutam, sublato exercitu, provincialibus reliquit, desperans eam posse retineri. Abductosque ex ea populos, in Moesiam collocavit, appellavitque suam Daciam.» În edițiunea din Lazius fiind introdusă o punctuațiune corectă, și maĭ ales desființându-se absurdul et între «exercitu» și între «provincialibus», sensul devine cât se póte de lămurit, și anume: socotind că oștirea nu maĭ e în stare să maĭ apere Provincia Traiană, unde provincialii, adecă colonii Romani și Daciĭ ceĭ romanisațĭ, eraŭ expușĭ nu numaĭ la năvăliri din afară, dar și la popórele dacice cele nesupuse, Aurelian a retras de acolo oștirea și a scos din Dacia pe Daciĭ ceĭ periculoși pentru Provincie, cu atât maĭ mult că Iliria și Mesia aveaŭ trebuință de locuitori, fiind pustiite. Cuvintele: «provincialibus reliquit Daciam», față cu «populos abduxit ex Dacia» lămuresc cu perfecțiune totul. Între Daciĭ ceĭ mutați în pasagiul din Vopiscus, figuréză și acea «parte din Carpĭ», «pars nationis Carporum», în pasagiul din Aurelius Victor tocmai despre Aurelian. Unul completéză pe cel-lalt. Dintre Daci, Carpiĭ aŭ fost tot-deauna dușmanii ceĭ maĭ neîmpăcațĭ aĭ Romeĭ, «qui saepe Romanis infesti sunt», după cum dzice Iornandes. E remarcabilă inscripțiunea de la Alba-Iulia din Transilvania, unde un Roman, Gaius Valerius Serapides, mulțumesce deilor că a scăpat téfĕr din mâna Carpilor: «a Carpis liberatus». Tocmaĭ din causa extremeĭ energiĭ a Carpilor, «Carporuni națio omnis» din Aurelius Victor nu se póte luà într'un sens literal, ci trebue să înțelegem că cel maĭ mulți aŭ fost scoșĭ din Dacia, nu toțĭ însă. Un numĕr óre-care aŭ rămas în adăpostul cel inaccesibil al munților, și aŭ maĭ reapărut la Zos-simus (IV, 34), în epoca Hunilor în alianță cu alțĭ barbari; dar toiul Carpilor aŭ trecut odată Dunărea și nu s'aŭ maĭ întors, pășind spre Illiria pe urmele fraților lor Costobocĭ, lângă carĭ eĭ aŭ format ramura cea nordică a Albanesilor: Gheghĭ. Numele Carp însemnă la Albanesĭ «vultur», cuvînt rĕmas până astădzĭ sub forma aprópe intactă: karbă «aigle, Adler» în cântece poporane la Culuriotis. Acest nume de «vulturi» saŭ «aquile», pasere răpitóre, erà fórte potrivit pentru un trib muntos, cel maĭ crud și cel maĭ neînfrî-nat dintre Dacĭ. Este de observat că și la Albanesiĭ actuali, la Ghe-ghiĭ în specie, numele lor cel obicĭnuit Șkĭipetar vine din șkĭipă «vultur». Șkipetar e pur și simplu un sinonim cu «Carp»: «die Skipetaren als das Adlervolk erscheinen», dice albanistul Stier. Este important de a constatà, că Gheghiĭ, posteritatea Carpilor, nu pórtă eĭ-înșișĭ numele de Ghegă, pe care i-1 daŭ Toskiĭ cu un fel de dispreț, după cum ne-o spune Hahn: «diese Benennung wird eigen-tlich nur von dem Sŭdalbanesen gebraucht, der Gege halt sie fuer unehrenhaft und nennt sicii selbst Skipetar.» Numele dară cel vechiŭ al Gheghilor este numai «vultur», fie Carp, fie Schipetar, douĕ forme pentru unul și acelașĭ sens. Termenul karp «aigle» devenind rar în graiŭ, Gheghiî n'aŭ făcut alt-ce-và decât a-l înlocui prin sinonimul cel rĕspândit: șĭcĭipă «aigle», fondul rĕmânênd identic. Dintâiŭ Costobociĭ, apoĭ Carpiĭ, douĕ dialecte deosebite dejà în epoca dacică, s'aŭ stabilit în Illiria, înființând acolo noua națiune a Albanesilor în ambele lor ramurĭ: Toscĭ și Gheghĭ, dejà înainte de anul 300. Un al treilea trib dacic plecase din Dacia cam tot pe timpul împĕratuluĭ Aurelian. dar a zăbovit maĭ multă vreme pe țĕrmul sudic al Dunării, și în urmă a maĭ poposit în Rodop. Aceștia aŭ fost așà numiții Bessĭ, carĭ eraŭ Dacĭ curațĭ; nu trebue confundați prin urmare cu Bessiĭ ceĭ anteriori, descriși la Erodot: Tracĭ și aceia, dar nu Dacĭ. în epoca luĭ Cesar, Daciĭ constituiaŭ un puternic imperiŭ în regiunea Carpaților, decĭ eraŭ și Daciĭ Bessĭ între dînșiĭ, pe când tot atŭncia — la contimporanul Strabone (VII, 12) — Tracii Bessĭ locuiau departe de Dunăre în Balcani, unde geograful lămuresce fórte precis hotarele lor. D-l Tomaschek comite o eróre capitală de a nu-ĭ deosebi pe Dacii Bessĭ de Tracii Bessĭ; mai bine dzicênd, eminentul profesor de la Viena comite aci una din erorile cele capitale, carĭ sunt cam multe în studiile sale succesive despre Bessĭ. Constat dar din capul locului, că noi în casul de față avem a face numaĭ cu Dacii Bessĭ, pe carĭ Ptolemeŭ îi pune nu aiurea decât în CarpațI: «Bíîcjcjoi napà tóv Kaproxirjv opoc», pe carĭ decĭ Traian îĭ găsise printre Dacĭ, și pe carĭ tot printre Daci noĭ îĭ vedem figurând în epoca răsboiuluĭ marcomannic la Capitolinus, după cum o mărturisesce în trécĕt însușĭ d-l Tomaschek. Numele acestor Bessĭ din Dacia amintesce immediat vorba albanesă bessă, care însemnéză «credință» și care circulă necontenit în gura Albanesilor ca cel maĭ familiar iurămînt al lor. Rĕposatul Ioan Nenițescu, în călĕtoria sa prin Turcia (p. 478) ne spune: «Călĕtorul străin, când umblă prin părțile Albaniei de Nord, îșĭ iea de conducĕtor un Albanes, care, după ce ĭ-a dat cuvîntul sĕŭ: bessa—bess, este dator să móră apĕrându-l.» Ca dacică, vorba bessă cu același sens de credință, cu același us de jurămînt, s'a păstrat la Românĭ ca un provincialism poporan. In prețiosul dicționar român-bănățén, scris lângă Lugoș saŭ Caransebeș pe la 1670, figuréză cuvîntul abesh fără explicațiune. Cercetând, am putut verifica că până astădĭ el se aude forte des în partea rĕsăriténă a Banatului. Bănățénul Sofronie Liuba din Maidan îmi scrie: «Abeș se întrebuințéză în vorbire ca adverb afirmativ. De ex.: abeș că-ĭ dic omenii prost, că nu-ĭ dzic în zădar. De asemenea, unul vorbind ce-và, cel-lalt afirmă vorba, dicĕnd: abeș!» Prin urmare, abeș însemnéză: pre lege, pe cinste, pe credință, «ma foi, en vérité», adecă întocmai adverbul afirmativ albanes : bessa-bess! bessă păr bessă! Printr'o scăpare din vedere, eŭ am spus în Etymologicum magnum că bessă se conservă la Albanesĭ numaĭ în dialectul toskic. Nu e așà. Cuvîntul e de o potrivă răspândit în dialectul gheghic, fiind comun tuturor Albanesilor. Românii adăugĕnd preposițiunea a (=lat. ad), bănățénul abeș va să dică literal: «ad fidem», pe când albanesul păr bess = «per fidem». După trecerea peste Dunăre, Bessiĭ nu se grăbiră de a se depărtà. Un interval óre-care eĭ rĕmaseră aprópe de marele fluviŭ. Iornande, în secolul VI, scià dintr'o fântână anterióră că numele Dunării se póte explica prin limba Bessilor: «Danuvius qui lingua Bessorum Hister vocatur» (XXXVII, 12). Acéstă glossă este de o importanță extremă. Nu Bessiĭ aŭ numit Ister, care există din timpuri ante-istorice de prin epoca Argonauților; dar Iornande ne spune că în graiul Bessilor se află cuvîntul Ister cu un sens aplicabil la acest rîŭ. în adevĕr, albanesce i-sterhă este un adjectiv articulat, care însemnéză «fórte negru» «tiefschwarz», «adânc» în privința apeĭ, după cum și la Eleni o apă adâncă se dicea «négră» : «μέλαν ΰδωρ». In I-ster la Bessĭ vedem dar nu numaĭ adjectivul albanes ster, dar până și articolul prepositiv adjectival i al Albanesilor de astădzĭ: I-ster = cel adânc. Pasagiul din Iornande aruncă o vie lumină asupra identității linguistice între aceĭ Bessĭ și Albanesĭ. In loc de albanesul ister, d-1 Tomaschek alergà cu glossa bessică la Ossetiniĭ ceĭ din Caucas! Tot Iornande vorbesce despre împăratul Leon Tracul din jumătatea secolului V: «Leo, Bessica ortus progenie», adecă «erà Bess de ném». D. Tomaschek maĭ adaugă că și bizantinul Malala îl numesce pe împăratul Leon tot Bess: «o Βησσος». Α uitat însă în acéstă privință fântâna cea maĭ însemnată, anume pe Candidus Isauricus, istoric contimporan cu însuși împăratul Leon, despre care ne spune că erà Dac din Illiria: «δς fjν εκ Δακίας της εν 'Iλλυρίοίς», nu din Balcani, nicĭ din Rodop. Acest Bess din Illiria erà decĭ Albanes, ca și Costobociĭ și Carpodaciĭ. Bessiĭ nu maĭ eraŭ atuncĭ lângă Dunăre, ci în direcțiunea Măriĭ Adriatice. Tot ce ne póte interesà din cercetările d-luĭ Tomaschek despre Bessĭ este numaĭ dóră culegerea datelor relative la creștinarea acestui po-por, de unde le-a reprodus apoĭ iesuitul belgian Van den Gheyn. Ambii însă se feresc mereŭ de a pune punctul pe i, că aceștĭ Bessĭ eraŭ Daci venițĭ anume din Dacia luĭ Traian. Pe timpul luĭ Herodot, Daciĭ și Daco-Bessiĭ nu puteaŭ locuĭ în Carpațĭ, de óre-ce. locuià acolo un ném eterogen al Agatirșilor. Eĭ se aflau încă la Sud de Dunăre; dar sub ce fel de nume óre printre cele-lalte popóre tracice? Dacă vom admite că în acel period din istoria lor eĭ eraŭ «ΔΓοι, θράκες τοϋ Διάκου γένους» la Thucydide (VII, 27), care îĭ distinge printre Tracĭ ca «Δϊάι μαχαφοφόροι» (II, 96), adecă «purtători de săbiĭ», o armă atât de caracteristică a Dacilor pe Columna Traiană, în acéstă ipotesă vom admite de asemenea pe Daco-Bessĭ sub numele de Diobessi (=Dio-Bessí) la Pliniŭ, unde nicĭ acolo eĭ nu se confundă cu Bessiĭ ceĭ propriŭ dișĭ. Orĭ-cum ar fi, teoria cea pan-bessică a d-luĭ Tomaschek se distruge printr'o linie de demarcațiune forte rigurósă între Traco-Bessĭ și între Daco-Bessĭ, aceștĭ din urmă strîns legațĭ cu Costobociĭ și cu Carpiĭ ca străbuni aĭ Arnăuților. Aceștĭ Arnăuțĭ, forte vitejĭ ca tot-deauna, se maĭ menționéză sub numele de Bessĭ nu odată, fie ca ostașĭ isolațĭ, fie ca cete numeróse, în scriitorii bizantini până la jumătatea secolului VI, ca o naționalitate cu totul deosebită de cele-lalte naționalități de pe Peninsula balcanică, și chiar ca o naționalitate separată de ceĭ-lalțĭ Tracĭ, anume la Theophanes: «στρατί» Γότθ-ων τε και Βεσσων και έτερων Θρακών έθνων.» La anul 539, numele de Bessĭ dispare, și peste cincĭ secole, la 1079, apare în istoria bizantină numele de Arnăuțĭ: Άρβανΐται. Iată dar întréga genesă a Albanesilor: treĭ popóre dacice — Costo-bocĭ, Carpĭ și Bessĭ, pribegiți din Carpațĭ în epoca împăratului Au-relian, după ce maĭ întâiŭ, în curs de 150 de anĭ, eĭ conlucraseră dejà aicĭ în Dacia Traiană la formarea naționalității române. De la anul 300 până la marele Scanderbeg, eroul național al Arnă-uților, trecuseră aprópe 1200 de anĭ. Într'o asemenea duzină de secole, stând nestrămutați pe același loc în Illiria, nu e de mirare că posteritatea Dacilor aŭ ajuns a se crede autoctonĭ pe țĕrmiĭ Adriatice, ast fel că Scanderbeg scrià cătră un principe italian: «Tu nu cunoscĭ pe Albanesiĭ meĭ! noĭ ne tragem din aceĭ Macedonĭ, carĭ cu Alexandru al nostru biruiseră India.» Astădĭ istoria desminte macedonismul Ar-năuților, dar le recunósce totușĭ o viță nu maĭ puțin ilustră. Un noŭ Scanderbeg le-ar puté dzice: «noĭ suntem némul luĭ Decebal, care făcuse tributar imperiul roman și speriase pe însușĭ Traian !» Mĕ opresc acĭ. Voiŭ reveni în studiul meu ulterior: «Cine sunt Serbii și Bulgarii?» maĭ cu samă însă în conferința: «Românii din Pannonia», unde vom analisà noul text confirmativ al Bizantinului Kekaumenos. Albanesiĭ dară nu sunt rude cu noĭ, Românii, ci ne sunt chiar frațĭ bunĭ, frațĭ din același sânge dacic. Albanesiĭ sunt pentru noĭ ceea-ce sunt Celțiĭ pentru Francesĭ. Terminând, voiŭ trage douĕ conclusiunĭ de actualitate: 1°. Orĭ-care filolog român, fie cât de serios, fie cât de metodic, va rătăci cu desăvîrșire, maĭ ales în privința gramaticei, dacă nu va studia maĭ întâiŭ limba albanesă în tóte dialectele sale, precum și folklorul albanes; 2°. Națiunea română e datore a susține frățesce pe Albanesĭ, după cum susține pe Macedo-românĭ, carĭ și eĭ, Macedo-româniĭ și Albanesiĭ, s'aŭ iubit tot-deauna uniĭ pe alțiĭ și ar puté la olaltă fórte bine, «Daci redivivi», să formeze într'o di un frumos regat neo-dacic de 3—4 milióne, alăturea cu actualul regat neo-ellenic. Proverb albanes: ghĭaku ŭĭă s'bănetă = românesce din punct în punct: sângele apă nu se face.


content:
Poemă dramatică în cinci cânturi "Mărirea deșartă și iubirea de arginți, acestea sunt nește neputințe iuți ale sufletului..." Cuprins 1 DEDICAȚIUNE 2 CÂNTUL I - UN ROB PENTRU UN GALBEN 3 CÂNTUL II - RĂZBUNAREA 4 CÂNTUL III - NEPOATA LUI MOȚOC 5 CÂNTUL IV - ÎNCĂ UN PAS 6 CÂNTUL V - MĂRIREA DEDICAȚIUNE [ modifică ] Soției mele Iulia Petriceicu Hasdeu Cumplita sărăcie ș-invidia vicleană Danțau în jurul meu: În inimă durere, ș-o lacrimă pe geană, Și-n piept suspinul greu! Tu, însă, ca o lampă rămasă mângâiere Cînd faclele s-au stins, Cu-o rază de iubire sorbeai acea durere, Secai amarul plâns! Suspinul singur numai îmi sta mereu în cale: Oftam făr'să voiesc, Ca umbrele, ce-n fața luminii matinale De noapte ne-amintesc. În zilele acelea de sumbră poezie, Cu-o mână-n mâna ta, Am scris această dramă, ce-n viață-mi o să fie Ca floarea „nu-m-uita”! În stalactit se-ncheagă o undă, picurată, P-o stâncă ne-ncetat; Așa oftarea-mi lungă aice-i închegată Suspin cristalizat! Mânia mizantropă a omului în goană, Sarcasmul infernal Le vezi în astă carte, înfipte-ntr-o icoană Cu vârful de pumnal! Și cui să-nchin eu oare, când timpul se răzbună, Ecoul amorțit Din nemilosul viscol pe care împreună Abia l-am resimțit? O, tu, ce chiar suspinul îl împărțeai cu mine, Făcându-l mai ușor: Tăiai oftarea-ntreagă în două mici suspine, Unite prin amor!... B.P.H. CÂNTUL I - UN ROB PENTRU UN GALBEN [ modifică ] „În Moldova au cei mici despre cei mari acest obicei de pier fără județ, fără vină și fără seamă. Singuri cei mari judecători, singuri pârâși și singuri plinitori Legii. Și de acest obicei Moldova nu scapă...“ Ureche, sub anul 1564 FEȚELE : RĂZVAN, țigan dezrobit SBIEREA, boier bătrân TĂNASE, cerșitor BAȘOTĂ, mare vătav DASCĂLUL TÂRGOVEAȚA I TÂRGOVEAȚA II TÂRGOVEAȚA III TÂRGOVEAȚA IV TÂRGOVEȚUL I TÂRGOVEȚUL II TÂRGOVEȚUL III FATA I FATA II SLUJITORI de la vătăvie O piață în Iași, în fund o biserică, mai încoace o piatră, în lături case. TĂNASE (șezând pe piatră) Miluiește-mă, jupâne! Dumnezeu va da-nzecit Sufletelor ce se-ndură de-un sărman nenorocit! SBIEREA (oprindu-se în drum) Cum? ce spui? La sută mia? O camătă minunată! De-ar fi astfel, toată starea-mi eu ți-aș da-o chiar îndată... Să știi însă că dând una, n-o mai vezi, n-o mai găsești... TĂNASE (sculându-se) Miluiește-mă, jupâne, cu ce singur socotești! Ș-un bănuț o să-mi ajungă... Iată, de trei zile-n gură N-am luat un pic de pâine, n-am avut o fărmitură... SBIEREA De trei zile? Ce minciună!.. Ș-apoi cine-i vinovat? Pentru mine e totuna de-ai mâncat sau n-ai mâncat... Un bănuț! Cum nu! E lesne!.. Bănișorii nu s-aruncă. Decât cerșitor, mai bine ia toporul și la muncă. (Răzvan se arată în fund și se oprește din dosul lui Sbierea) TĂNASE Vai, jupâne! vai, jupâne!.. Nu cerșește un român, Nu cerșește cât mai are un pai de nădejde-n sân! Nici eu nu cerșeam, jupâne, pe când aveam vitișoare, Ș-un pământ cât trage plugul, ș-o prispuliță la soare; Dar vecinii, din rea pizmă, la judecată m-au tras, Ș-acum iată-mă-s, jupâne, gol pe poduri am rămas!.. Copilașii plâng de foame... SBIEREA Copilașii!... Vrea să zică Tu ești un nebun de frunte! După ce n-ai chiar nimică, Te mai apuci de prăsilă. Auzi! Îi trebui copii! Un neam de netoți... Dă-mi pace! Ducă-se pe la pustii! TĂNASE (așezându-se) Of, of, of!... Și tu, jupâne, o să dai de vro ispită! (Sbierea face trei cruci mari dinaintea bisericii și se depărtează, fără a băga de seamă că i-a căzut o pungă din chimir.) RĂZVAN Așa cruci evlavioase, așa față răstignită, Așa-nchinăciuni plecate, până la brâu și mai jos, Nu făcea nici sfântul Petre, nici însuși domnul Hristos!... Bre! Jupânul ăsta crede că drept la rai o să meargă, Pe când dracii după dânsul cu limba scoasă aleargă!... (Face câțiva pași și ridică de jos punga.) Aoleu! O punguliță!... Ba-i un săculeț cam greu!... Îl va fi pierdut boierul cel cu zor de Dumnezeu... Măi, oprește-te, jupâne!... Stai, jupâne, de m-ascultă!... SBIEREA (din afară) La naiba! Ți-am spus o dată că nu-mi place vorba multă! Un singur pas nu poți face făr'să dai de vrun calic!... Fugi! N-am bani! N-am o groșiță! N-am nimic, nimic, nimic! RĂZVAN Nimic n-are, sărăcuțul! Așa zice!... Prin urmare, Omul neputând să piarză tocmai lucrul ce nu-l are, Punga nu-i a lui. Atuncea... fie dar a cui o vrea, De vreme ce toată lumea mi se leapădă de ea... (Numără: „unu..., cinci..., opt...“) Douăzeci, și toți cu găuri! Parc-ar fi să-mi povestească Cum se dezmierdau, sărmanii, în salba sărbătorească, Pe-un grumaz de țărăncuță, grăsuliu și răsfățat, Pân'ce gheara ciocoimii din carne i-a înhățat!... De-ar avea banii o limbă, lucrurile ce ne-ar spune Pe mulți albi i-ar face negri, ca cel mai negru tăciune... Nu! Eu nu vreau astă pungă!... Și chiar foame de mi-ar fi, Pâinea astfel cumpărată mă tem că m-ar otrăvi!... Moșule! TĂNASE Ce vrei? RĂZVAN Jupânul nu ți-a dat lescaie frântă? Uite! Eu îți dau o pungă... Scoală, moșule, și cântă! TĂNASE De la un țigan pomană? RĂZVAN Dec! Și totuși, pe boier, De-ți da o scârbă de-aramă, tu l-ai fi urcat în cer? TĂNASE E român, oricum. RĂZVAN Jupânul e român? Vai, ce ocară! Te-nșeli, moșule! El este piatră, lemn, strigoi sau fiară, Dar numai român nu-l cheamă, că mult mai român sunt eu!... Nu căta că-ți pare searbăd și pârlit obrazul meu, Că nici noaptea nu-i bălană, dar pământul odihnește; Că și pâinea de secară este neagră, dar hrănește Ș-apoi, moșule, eu unul nu-s țigan de rând, mă jur. Nu, nu, crede-mă, în pieptu-mi bate suflet de vultur. Măiculița fu româncă... TĂNASE Moldoveancă? RĂZVAN Se-nțelege. TĂNASE Moldoveancă? Ce-auz, Doamne!... Dar asta-i o fărdelege! Unde s-a aflat Că s-a-mpreunat Corbi cu turturele, Șerpi cu floricele, Urși cu căprioare Și norii cu soare?... Orumbiță să-ndure un bărbat cioroi... RĂZVAN Taci, măi! Că simțesc cum intră-n mine șaptezeci de năbădăi!... N-atinge țărâna mamei, că nu mai știu ce-o să fie! Mi se-ntâmplă multe pozne când sunt cuprins de mânie. Eu nu-s țigan... ți-am mai spus-o!... Nu mă mai tot zăpăci!... Mai pe scurt, na, iată banii!... Pleacă dracului de-aci! TĂNASE De la un șerb nu voi cere, nu voi lua niciodată: Ursita-mi e neferice, dar a ta-i chiar blestemată. De mi-ar fi să mor de foame, mâna mea n-o voi păta, Primind milă dintr-o mână, care... nici ea nu-i a ta! RĂZVAN Eu șerb? Dar bată-te focul, mitropolitul Năstase Nu știi oare că la moarte-i pe toți robii săi iertase?... Singurul vlădică-n lume, sau cel puțin la români, Care nu voia ca frații să fie slugi și stăpâni, Fiind tot un os ș-o carne... Așa scris-a în diată, Poruncind să plece slobozi toți țiganii săi deodată; Toți, moșule, pân'la unul: bărbați, copii și muieri... S-a spart lanțul! De-atunci, iată, două ierni și două veri Eu zbor în stânga și-n dreapta, ca voioasa ciocârlie Pe care n-o mai poprește ferecata colivie. TĂNASE Ești țigan pe jumătate, nu ești rob... RĂZVAN Asta-i nimic, Mai este ceva. Văzut-ai?... TĂNASE Ce? RĂZVAN Un țigan grămătic? TĂNASE Grămătic?... nu!... nu, băiete... N-am văzut, căci nu se vede, Și chiar de-aș vedea cu ochii, pare-mi-se că n-aș crede. RĂZVAN Țiganii sunt tot ce-ți place: șelari, fierari, potcovari... TĂNASE Călăi... RĂZVAN Adică, nu-i vorbă, nici călăii nu sunt rari! Dar grămătici, ba... Ei bine! Numai singur eu sub soare, Dintre mii de țigănime, știut-am să-nvăț scrisoare, Sârbească și românească, încât ajunsei de mic În casa mitropoliei cel mai isteț grămătic... Grămătic, moșule dragă!... Acuma ia dară banii, Și te rog a nu mă pune într-un hal cu toți țiganii... TĂNASE Dar acești bani, măi băiete, vor fi un lucru... furat. RĂZVAN Așa-i! Tocmai! Ai dreptate! Ai vorbit adevărat! Toți banii din țara noastră poartă, moșule, pe sine Semnul furilor ce-i pradă, pintre lacrimi și suspine, De la noi, de la opincă, de la omul cel sărman, Ș-apoi nu vor să ne-arunce în obraz un gologan! Zburători ce sug în umbră! Javre, moșule, d-acelea La cari omenească-ți pare numai fața, numai pielea, Iar sufletul pe dobândă fu luat de la Satan, Cu tocmeală să se-ntoarcă mai murdar și mai viclean!... TĂNASE Bine, bine spui, băiete!... RĂZVAN Lucru furat! ai dreptate! Însă n-oi fi eu acela care va prăda pe-un frate! Mama, buna măiculiță, din mormânt ar tresări De-ar ști că-n pieptu-mi se mișcă păcatul de-a tâlhări!... Dar la naiba frunza verde! Ce să mai tocăm degeaba? Iată banii, mulțumește, du-te, caută-ți de treabă! Află, moșule, atâta: fie banii chiar furați, Copilașii tăi te-așteaptă fără pită și-nsetați!... TĂNASE (luând punga și sculându-se) Bogdaprosti, măi băiete!... Bogdaprosti! Rău îmi pare Ca să văz o lighioană c-un suflet atât de mare! De-ai fi român, cale-vale! dar țigan, păcat! păcat! Tat-tău o fi fost, băiete, o groază de blăstemat De-au întortocheat pe mă-ta în lingușirile lui... Multe dragostea mai face pe fața pământului! E curat un fel de boală, ce de noi când se lipește, Pe român mi-l țigănește, le țigan mi-l românește, Toate lucrurile-n lume cu susul le pune-n jos: Îngerul urât se pare, ucigă-l crucea, frumos!... Dar eram să uit, băiete, de-a te-ntreba, cum te cheamă? RĂZVAN Pe mine Răzvan... Smaranda chema pe drăguța mamă; Muri an.. ba nu!... trăiește! trăiește-n cugetul meu, Și va trăi totdauna, până voi trăi și eu!... TĂNASE Dumnezeu să mi te-ajute, precum tu m-ajuți pe mine; Zilele tale să curgă tot zile lungi și senine; Iar nevoia să doboare pe-oricine-ți va fi dușman!... Rămâi sănătos, băiete!... Ce păcat că ești țigan!... (Pleacă murmurând: „Răzvan, Răzvan, Răzvan“... apoi se întoarce) Știi ce? Mi-am luat de seamă... Nu-mi trebuie punga-ntreagă, Mi-ajunge ș-un singur galbăn... zău așa, Răzvane dragă! Mai sunt mulți săraci, băiete, și eu n-aș vrea de prisos, Pe când se zbuciumă frații, simțind cuțitul la os! (scoțând punga) Na!... RĂZVAN Dar, moșule... TĂNASE Ascultă, nu mai face vorbă lungă! Mai împarte tu ș-altora pâine din această pungă. (Ia un galbăn și dă sacul lui Răzvan.) Fă pe gândul meu, căci altfel, zău, nu primesc nici un ban... Acuma mă duc, băiete... Mare păcat că-i țigan!... (Iese.) RĂZVAN Bietul om!.. Ce fudulie! Ce vorbe late! Ce toană! Cineva, privind, l-ar crede că-i un împărat în goană! Ce dispreț! D-abia ne vede... Taica lui n-a fost țigan!... (Se uită în jur cu pază, apoi scoate din sân o hârtie.) Lumea-și bate joc de mine! Râde lumea de Răzvan!... O să râz și eu de lume!... Da, vom râde fiecare: Ea de mine cu trufie, eu de dânsa cu turbare!... (Lipește hârtia pe un stâlp și iese, pe când ușa bisericii se deschide, venind mai mulți, dintre cari dascălul se oprește lângă hârtie, iar ceilalți se grămădesc.) TÂRGOVEAȚA I Uf! Nu mai stau pe picioare de necăjită ce sânt? Zău, nu-i prea bună zăbava, fie locul cât de sfânt. Părințelul Agaftanghel ar fi un preot cu minte, Dar lungește, vai!... Te face să fugi chiar de cele sfinte. TÂRGOVEAȚA II E mai deștept popa Tacu de la Sfântul Nicolai; În două vorbe ți-arată calea-n iad și calea-n rai, Ș-apoi îți zice: alege-ți! - și-ntr-o suflare sfârșește! De-ți place iadul sau raiul, cum vrei, el nu te silește... (Dascălul, stând lângă hârtie, începe a râde cu hohot.) TÂRGOVEȚUL I Dar tu ce râzi, măi fârtate, singur, chiar ca un smintit? Te știam om de ispravă! Doară n-ai înnebunit? Spune, ce scrie pe-acolo? TÂRGOVEȚELE Cine scrie și cum scrie? TÂRGOVEȚUL II Nu cumva iarăși vrun cântec, rânjind de biata domnie? TÂRGOVEȚUL III Sau poate vro păcăleală, pe vornici? pe logofeți? DASCĂLUL Eâyuwu, âaveyuwu, xateywu ; nește cai verzi pe păreți!... TÂRGOVEȚUL I Ești nerod, și pace bună! Eu nu-s cărturar ca tine. TÂRGOVEȚUL II Nici eu! TÂRGOVEȚUL III Nici eu! TOȚI Chiar nici unul!... Știu și răsștiu DASCĂLUL Așa să fie! TOȚI Vezi bine! DASCĂLUL Vai de țară! TÂRGOVEȚUL I Tu citește! TÂRGOVEȚUL II Ești dascăl! TÂRGOVEȚUL III E treaba ta! TÂRGOVEAȚA I Curând! Curând! TÂRGOVEAȚA II Zi odată! CELELALTE Nu mai putem aștepta! DASCĂLUL Fiindcă voi nu știți carte... TOȚI Ei bine? DASCĂLUL Dar faceți gură... TOȚI Ei bine? DASCĂLUL Căci, din păcate, a românului făptură Este... TOȚI Ei bine? DASCĂLUL Să zbiere cu câtu-i mai nătărău. TOȚI Ei bine? DASCĂLUL De voi mi-e milă... TOȚI Ei bine? DASCĂLUL Voi citi eu. TÂRGOVEȚUL I Citește! TÂRGOVEȚUL II Da! Da! TÂRGOVEȚUL III Începe! TÂRGOVEȚELE Ascultare! Ascultare! TÂRGOVEȚUL I Eu port bumbac în ureche. Ridică-ți glasul mai tare... TÂRGOVEȚUL II Dar nu răcni, că pe mine mă cam supără la cap... TÂRGOVEȚUL III Mai în sfârșit, hai odată, mișcă-ți barba cea de țap! DASCĂLUL (citește) Frunză verde de negară, De când domnește în țară Petru-vodă șchiop și slut, De râs țara s-a făcut!... TOȚI De răs țara s-a făcut! Da, da, da! Hi, hi, hi! Ha, ha, ha! Hi, hi! Ha, ha! TÂRGOVEAȚA I Petru-vodă șchiopătează, dar nu-i slut! TĂRGOVEAȚA II Nu, nu, nu este! Ba-i chiar frumușel la față ca fătul cel din poveste! TÂRGOVEȚII Tăceți, gâștelor, odată! TÂRGOVEȚELE Auzi, obraznici, mojici! DASCĂLUL Ori me-ți asculta, sau altfel mă duc și vă las aici... TÂRGOVEȚII Ba nu! Citește! citește! TÂRGOVEȚELE Noi gâște? Noi?... Ce ocară! TÂRGOVEȚUL I Tăceți sau plecați! TÂRGOVEȚUL II Firește! TÂRGOVEȚUL III Da, da! Afară! Afară! DASCĂLUL Vreți să m-ascultați odată? TÂRGOVEȚUL I Negreșit! Nu ne pricepi? TÂRGOVEȚUL II Citește! Haide! Tăcere! TÂRGOVEȚUL III Apoi dară ce nu-ncepi? DASCĂLUL Frunză verde de negară, Vodă doarme în cămară, Iar boierii, tot furând, Își fac trebile pe rând! TOȚI Își fac trebile pe rând! Da! da, da! Hi, hi, hi! Ha, ha, ha! Hi, hi! Ha, ha! DASCĂLUL Frunză verde de negară, Norodul plânge și zbiară, Dar în cer și pe pământ Nu-l aude nici un sfânt! TOȚI Nu-l aude nici un sfânt! Da, da, da! Hi, hi, hi! Ha, ha, ha! Hi, hi! Ha, ha! DASCĂLUL Frunză verde de neg... TÂRGOVEAȚA I (întrerupând) Haide! iarăși frunză de negară? Ce Doamne! Tot numai una?... Ca și cum n-ar fi-ntr-o vară Feluri de feluri de frunze!... TÂRGOVEAȚA II Viorele, rozmarini... TÂRGOVEAȚA III Garofițe, busuioace... TÂRGOVEAȚA IV Trandafiri, brândușe... TOATE Crini... TĂRGOVEȚUL I Tăceți odată, că-i poznă! TĂRGOVEȚUL II O să vă luăm la goană! TÂRGOVEAȚA I Auzit-ai, soro, vorbe! TÂRGOVEȚUL III Bre! Doar nu ești o icoană? TÂRGOVEAȚA II Dar nici dumneata un vodă, ca să ne batjocorești! DASCĂLUL Vreți să citesc mai departe? Nu vreți... TOȚI Ba da, să citești! DASCĂLUL Frunză verde de negară, Decât un domn de ocară, Iar boieri mișei și hoți, Mai bine la dracu toți! TOȚI Mai bine la dracu toți! Da, da, da! Hi, hi, hi! Ha, ha, ha! Hi, hi! Ha, ha! TÂRGOVEȚUL I Măi! Oare tocmai la dracu?... Să nu fie?... Știi... Mai lasă... TÂRGOVEȚUL II Ba nu! Nicidecum! La dracu! TÂRGOVEȚUL III La dracu cei ce ne-apasă! TÂRGOVEȚUL I Fie și la dracu, totuși... vro vorbă mai cu papuci... De pildă: la cel cu coadă și cu coarne să te duci; Se-nțelege că-i tot dracul, dar ocara-i mai cioplită... DASCĂLUL Aș! Cu carne și cu coadă poate să fie ș-o vită! Mai bine dar drept la dracu! TÂRGOVEȚUL II Mai bine, pre legea mea! MAI MULTE VOCI Ho! Încet! Vine vatavul! TÂRGOVEAȚA I O să dăm de vreo belea!... (Se arată Bașotă, înconjurat de slujitori.) DASCĂLUL Sosește nenorocitul tocmai când vorbeam de vite. Se-ntâmplă, zău, câteodată, cimilituri potrivite. BAȘOTĂ Oameni buni! Ce stați aice? Ce veste? Ce v-ați orpit? Cu ce scop?... A! o hârtie! Să vedem, ce s-a citit? TÂRGOVEȚUL I Va fi o carte domnească... TÂRGOVEȚUL II O cazanie... TÂRGOVEȚUL III O rugă... BAȘOTĂ Slujitori! să fiți cu pază, ca nici unul să nu fugă... Parc-aș fi sigur că-i iarăși vrun cântec nerușinat! TÂRGOVEȚUL I N-aș crede! TÂRGOVEȚUL II Nu-l mai citește! TÂRGOVEȚUL III Foarte rău ne-am încurcat... BAȘOTĂ (apropiindu-se de placard și silabisind: „frun... frunză... verde... de negară... de când... dom... dom... domnește“...) Cum? Împotriva domniei? Împotriva stăpânirii? Și voi toți sunteți în gloată părtași ai nelegiuirii? A! V-am prins, litfe spurcate! Vi-i dragă viața sau ba? Să-mi spună dar adevărul pe cine l-oi întreba! (Apucă de piept pe Târgovețul I.) Tu ai o față cam proastă: frunte jos, gură căscată, Semnele cele mai bune de-o inimă nestricată... Pune dar mâna pe cuget ș-arată-mi, cine l-a scris Acest cântec ce cutează pe-un vodă să-l ia în râs? TÂRGOVEȚUL I Iartă-mă, jupân vătave... măria-ta și stăpâne... Eu nu știu chiar nimicuță... dar nu-i așa, să fiu câine... Eu am sosit acușica... Sunt omul cel mai smerit... Eu nu știu carte, jupâne... Nu eu, altul a citit... (Răzvan, intrând pe nesimțite, se amestecă în gloată.) BAȘOTĂ A citit? Dar cine-anume? Care dintre toți! Arată! TÂRGOVEȚUL I (arată la Dascăl) Acesta, jupân vătave... BAȘOTĂ A! Ființă blestemată! DASCĂLUL Da, da! Cam așa, jupâne! Ce să zic? Eu am citit, Dar nu cu voie vegheată: chiar dumnealor m-au poftit... Cercetează-i și-i întreabă... Nu sunt eu cel cu pricina. A citi când nu te lasă, de! a cui să fie vina? BAȘOTĂ Oameni buni! Acuma dară, ca să văz ce-i de făcut, Vă mai întreb, cum anume a citit acest limbut? TÂRGOVEȚUL I Curat pe moldovenie... TÂRGOVEȚUL II Negreșit! Cum se citește! BAȘOTĂ Drace! nu-i aci-ntrebarea. Eu știu că moldovenește, Dar citit-a oare iute? Fără a se-nvălmășa? Resfirat? Limpede? Neted? Repede? MAI MULȚI Așa! așa! BAȘOTĂ Așa-i, hoțule!... Ei bine! Acuma ce-mi vei răspunde? DASCĂLUL Hoț!, Gvwři óautňu jupâne. Eu nu doresc a m-ascunde. Citit-am cum este rostul; vezi bine că nu-n zadar Am tot învățat la buche. Sunt dascăl! Sunt cărturar! BAȘOTĂ Ticălosule! Cum, Doamne, nu ți-e greu, nu ți-e rușine Să-mi spui mie la palavre când vorbești tocmai cu mine?... Eu! eu, vătavul cel mare, mă-nțelegi tu cine-s eu? Mâna dreaptă a lui hatman, carele la rândul său Este și el mâna dreaptă a lui vodă... Prin urmare, Vreau să-ți spun, cap făr' de crieri! că eu, vătavul cel mare, N-aș putea citi prea iute ceea ce alții au scris. Ș-apoi tu! tu s-o poți face? Ar fi un lucru de râs! Un dăscălaș, o nimică, tu să mă-ntreci chiar pe mine? Aceasta-i peste putință! Aceasta nu se cuvine!... Deci judecata ți-e scurtă, fiind foarte-nvederat Că cine-i foarte obraznic este foarte vinovat. Tu ai scris cântecul ăsta! Te cunoști după sprânceană: Un nas ascuțit de vulpe, o bărbiuță vicleană, Ochi mici și buză subțire... chiar un chip de fariseu! Vezi că te-am ghicit? Pe mine nu mă-nșeli tu, fătul meu!... Slujitorilor, luați-l! E bun de spânzurătoare! RÂZVAN Mai stați! De ce-i așa pripă? Turci, tătari sunteți voi oare De săriți dintr-o năvală grabnic a ne spânzura? Jupân vătav, mână dreaptă! Mă rog nu te supăra! Să fie oare cu cale, în țara moldovenească, A omorî pentru-un cântec o ființă omenească? BAȘOTĂ Țigan! Cioară! Faraoane! RĂZVAN Fie toate cum vei vrea, Dar pe bietul om, jupâne, iartă-l, nu-l mai spânzura! El nu-i faraon, nu-i cioară; e român, îți este frate... TÂRGOVEȚII Are dreptate țiganul! Țiganul are dreptate! BAȘOTĂ O să-l învăț eu îndată! Să mă-nfrunte ș-un netot? Băieți! Pe-amândoi luați-i! Spânzurați-i bot la bot! RĂZVAN Zău? Ce spui? Așa-i povestea? De minune! Foarte bine... Atunci lăsați-l pe dascăl și luați-mă pe mine; El nu-i vinovat, sărmanul; cântecul făcut-am eu; L-am scris, l-am lipit, și pace! De nu-i bun, îmi pare rău... Ce priviți așa la mine? Doară nu-s o arătare... MAI MULȚI Tu ai scris? RĂZVAN Chiar eu, firește. BAȘOTĂ Lucru vrednic de mirare, Un țigan să scrie stihuri, n-aș fi crezut-o... Ce-i drept, Mutra-i oarecum arată suflet ager și deștept... Vrea să zică, ș-acea doină din săptămâna trecută?... RĂZVAN Foaie verde magheran, Logofătul e viclean... Da, da, jupâne vătave! Tot de mine e făcută... TOȚI Bre! BAȘOTĂ Ciudat! Să știe carte o jivină de țigan! RĂZVAN Ba poate că-ntrec, jupâne, pe mulți boieri din divan... BAȘOTĂ Slujitori! lăsați pe dascăl, măcar că eu cu arcanul Pe toți dascălii i-aș prinde ș-aș spânzura cu toptanul; Căci ei răzvrătesc norodul, ei învață pe cei mulți C-ar trebui ca boierii să umble goi și desculți; Și chiar ăst țigan n-ar merge astăzi la spânzurătoare De n-ar fi fost nici un dascăl ca să-l pună la scrisoare... Cată dar, dascăle, cată! Scăpat-ai cum ai scăpat, Dar păzește-te de dracul, c-o să dai de vrun păcat!... Acuma tu, faraoane, răspunde-mi doar docamdată, De ce te-apuci tu d-o treabă poprită și neiertată? O faci oare de la tine? sau cineva ți-o fi spus? RĂZVAN Apoi de, jupâne vatave, Stan e jos și Oprea-i sus! Dumneata mereu ne spânzuri, ș-astfel trăiești boierește; Eu fac doine și doinițe, ca să-mi petrec țigănește; Fiecare cu ce poate!... Nu-i dat dreptul orișicui Să pună-n ștreang omenirea în mijlocul târgului!... Ș-apoi acest drept, jupâne, dacă mi s-ar da și mie, Eu n-aș omorâ nici unul, ca să pot ierta o mie. BAȘOTĂ (Surâzând) Șiret țigan!... Dar nu-i lesne a scăpa pe-un osândit! Fapta ce tu ai făcut-o e un lucru de gândit. A necinsti cârmuirea, a batjocori divanul, Poate numai doară vodă, sau măria-sa sultanul... Totuși, dragul meu, o lege, un vechi și sfânt obicei Te-ar scoate din gura morții... Ești însurat, sau holtei! RĂZVAN Ba nu-s însurat, jupâne... BAȘOTĂ Mare noroc! Ești ferice! Ai putea să scapi cu zile... În pravila țării zice Cum că de-osândă se iartă pe cine-l ia de bărbat O copilă, o fecioară, un suflet nevinovat... Așa-i obiceiul nostru, datina cea strămoșească. Acuma rămâne numai vro fată să se găsească... (Către târgovețe) Printre voi nu este oare? FATA I Sunt eu. FATA II Și eu. BAȘOTĂ Minunat! Două fete cumsecade? Nu-i așa? De măritat? FATA I Negreșit! FATA II Fără-ndoială! BAȘOTĂ Prea bine. Spuenți-mi, dară, Care dintre voi, de milă, nu va lăsa ca să piară De-o caznă foarte cumplită acest băiat priceput? Însuși eu voi face nunta, după cum am mai făcut. M-eți fi ciraci... FATA I Iertăciune! Eu una nu vreau, jupâne!... Un bărbat țigan! O, Doamne!... Cum se poate!... E rușine! FATA II Și nici eu!... Ferească Sfântul!... Mai bine foc și potop! S-ajung de povestea lumii? Eu, fată de potropop? RĂZVAN Așa-i? Atunci de ce dară ieșit-ați voi amândouă, Răsărind în sus deodată, ca ciupercile când plouă, Ca să ne cântați cu ison că sunteți de măritat! FATA I De ce!... Iată!... Să se știe!... Fata II Ce țigan nerușinat! RĂZVAN Măi! Le-ați auzit cu toții de la mic și pân'la mare! Astfel dar, de-acu-nainte, veți ști bine fiecare, Spunând-o-n toată Moldova, spre știința tuturor că cine sunt dumnealor! Mirese de porunceală ce-ar vrea bărbați să-și găsească... Iar dumneaei mai cu seamă, o fată potropopească! (Toți râd în hohote.) SBIEREA (intrând) Ce oameni lipsiți de minte! Să râză chiar de prisos: Și fără nici o dobândă, și fără nici un folos. RĂZVAN Ai văzut, jupân vătave, că nu-i nici o fată-n lume Ca să nu se înfioare când aude de-al meu nume... Frumoasă-i legea străbună, ce iartă pe-un vinovat Dacă poate să-l iubească un înger fără păcat; Frumoasă-i legea străbună care pricepe c-o ceață Se pierde când o răzbate o rază de dimineață; Frumoasă-i legea străbună care crede că nu-i rău Alesul unei ființe curate ca Dumnezeu!... Frumoasă-i legea străbună... dar dânsa nu-i pentru mine, Precum într-o florărie nu-i loc unui mărăcine, Precum într-o sărbătoare nu-i loc unui cerșitor, Precum în zvonul de râsuri nu-i loc plânsului de dor; Căci numai cerul primește, sub streașina-i milostivă, Scai și floare, catifeaua și sucmanul dopotrivă!... Eu țigan! eu... o, jupâne! Decât vai, decât amar, Mai dulce-i spânzurătoarea! Nu mai aștepta-n zadar!... (În acest interval Sbierea, zărind capătul pungii ieșit din cămașa lui Răzvan, se pipăie cu-ngrijire la chimir.) BAȘOTĂ Pentru cea dintâi greșeală, moartea ștreangului e mare... Slujitori, acum dodată... duceți-mi-l la-nchisoare. SBIEREA (smulgând punga din sânul lui Răzvan) Sacul meu, jupân vătave! Iată-l, săculețul meu! (Se pune a număra banii.) BAȘOTĂ Cum? Așa să fie oare? L-ai furat? Tu? RĂZVAN Ba nu eu. TÂRGOVEȚUL I Țiganul la mal se-neacă! TÂRGOVEȚUL II Țiganul își dete-n petec! TÂRGOVEȚUL III Zi că-i un țigan, și pace! TÂRGOVEȚELE Un ticălos! Un besmetec! SBIEREA Fost-au douăzeci de galbeni... Numai nouăspreci mai sânt!... Unde-i unui? unul? unul?... Dați-mi-l de sub pământ! BAȘOTĂ Unde-i galbănul, țigane? SBIEREA Un gălbănaș, rupt din soare, Strălucitor, fără gaură, ferecat... M-auzi tu oare? BAȘOTĂ De ce nu răspunzi, țigane? SBIEREA De ce mă nenorocești? RĂZVAN Apoi de!... Iartă, jupâne... Galbănu-ți nu-l mai găsești... În locu-i va fi o pâine într-o colibă săracă... SBIEREA Eu nu te-nțeleg! Eu nu știu!... Scoate-mi-l din piatră seacă! BAȘOTĂ Țiganul e prea obraznic. Am fost cu dânsul prea blând. Slujitorilor, luați-l! Spânzurați-l mai curând! SBIEREA (apucând pe Bașotă de mână) Mai stai, jupâne vătave! Nu te grăbi! Mai așteaptă... Spânzură-l, dar mai-nainte fă-mi o judecată dreaptă. BAȘOTĂ Ciudat, boierule dragă! Apoi ce-ți pot face eu? SBIEREA Cum ce? Vreau sfânta dreptate!... Cum ce? Dă-mi galbănul meu!... Uitat-ai pravila țării? obicei? canoane? lege?... DASCĂLUL În ce guri încape legea! SBIEREA În gura mea, se-nțelege!... Ascultă, jupân vătave... Nu mă lăsa păgubaș!... Sau țiganul să-mi întoarcă acel galbăn... gălbănaș... Ori de nu, atunci, jupâne, stăpânul să mi-l plătească... Astfel este obiceiul, pravila moldovenească... BAȘOTĂ Al cui ești tu, măi țigane? Cine e stăpânul tău? RĂZVAN Sunt țigan iertat, jupâne: țiganul lui Dumnezeu! SBIEREA Iertat? cu atât mai bine! Dup-a legii glăsuire, Băiatul mi se cuvine în loc de despăgubire, Așa-i jupâne vătave!... Pravila zice curat: Furul să se dea acelui de la care a furat. Dă-mi-l rob. RĂZVAN Eu rob? SBIEREA Vezi bine! BAȘOTĂ Adecă, oricum să fie, Vrei, boierule, să-l capeți jidovește în robie. Știi c-un țigan, chiar de laie, se plătește orișicând Peste douăzeci de taleri, pe când ăsta nu-i de rând: E frumos și știe carte... SBIEREA Știe carte? BAȘOTĂ Foarte bine. SBIEREA Tocmai așa rob îmi trebui. Este tocmai pentru mine. Îmi va ține catastișe, socoteli și daraveri. Dă-mi-l după legea țării... DASCĂLUL Cea făcută de boieri! SBIEREA Nu știu de cine-i făcută, dar știu că-i foarte cu cale. BAȘOTĂ Atuncea se schimbă treaba... Să-ți spui verde dumitale C-aș avea și eu nevoie de-un țigan așa de rar, Cam cutezător, cam țanțoș, dar deștept și cărturar. Nu-nțeleg, nu pot pricepe și nu vreau ca el să fie Bună pradă pentru altul pe când îmi place și mie... Deci, ia-ți galbănul din parte-mi, iar eu pe țigan mi-l iau. SBIEREA Nu, jupâne! Niciodată! nu, nu, nu! Nu vreau! Nu vreau!... Vinovatul să-mi plătească! Nu altul! Nu orișicare! BAȘOTĂ Boierule! Știi prea bine, cine-i vătavul cel mare!... SBIEREA Dec! și eu la visterie fost-am ftori-cămăraș! BAȘOTĂ Boierule! Află dară că postelnicul mi-e naș... SBIEREA Dar apoi și eu, jupâne, cu logofătul sunt rudă... BAȘOTĂ Boierule! Nu m-aprinde!... Mă faci să plesnesc de ciudă!... SBIEREA Plesnește. Eu nu te-mpiedec... Dar țiganu-i tot al meu!... BAȘOTĂ Boierule! Taci din gură, căci mă jur că eu... eu... eu... RĂZVAN (către popor) Câinii osul ca s-apuce, corbii stârvul ca să-mpartă, Boierii ca să robească, unii cu alții se ceartă!... TÂRGOVEȚUL I Se-nțelege! TOȚI Așa este! SBIEREA Îi vezi, jupâne vătav! Taie-i pe toți! Nimicește mojicimea cu nărav! Dar pe țigan dă-mi-l mie. RĂZVAN Stați, boieri! Vorba-i degeabă! Nu me-ți robi voi pe mine! Nu me-ți robi! Mai degrabă Veți pune-n lanțuri furtuna, cu tunete și cu ploi, Decât s-ajung eu vrodată rob la unul dintre voi!... Jupâne! Eu cer osânda. Spânzurătoarea m-așteaptă. Mi-am bătut joc de domnie: e cea mai groaznică faptă!... Cineva poate să râză de sfinți și de Dumnezeu, Dar de vodă, nu... Ei, bine! Dă-mi, jupâne, ștreangul meu! BAȘOTĂ Slujitorilor! Luați-l!... Ba nu!... (lui Sbierea la o parte) Boierule dragă, Uită cearta, căci, pe cinste, am glumit, a fost o șagă, Un nimic. Dumneata, frate, cu logofătul ești neam, Și chiar la logofeție eu o judecată am Cu niște răzași... Un petec... Nu-i tocmai o treabă mare... Mă-nțelegi... Să fim prieteni... O pricină de hotare... (Se strâng de mâini cu căldură.) RĂZVAN Ce mai așteptați voi dară? Ce stați? Ce vă mai gândiți?... Călăi ce pe robi ucideți, pe cei slobozi îi robiți! TOȚI Are dreptate țiganul! Țiganul are dreptate! BAȘOTĂ Slujitori! Dați-mi afară toate gurile căscate! (Slujitorii gonesc poporul, care se depărtează cu nemulțumire.) TÂRGOVEȚUL I Lasă-mă, jupân vătave, să văz cioroi spânzurat! CEILALȚI Și eu! și eu!... BAȘOTĂ Ba la naiba! SBIEREA Afară de la mezat! BAȘOTĂ Așa-i! Acum suntem singuri! Nimeni nu-mi mai stă la spate Ca să strige că-i cu cale sau că nu este dreptate... Slujitorilor, la lucru!... Apucați-l pe țigan! RĂZVAN (lăsându-se în măinile slujitorilor) Mă dau eu singur, jupâne. BAȘOTĂ Treaba merge găitan. Legați-mi-l și duceți-l... RĂZVAN Întins la spânzurătoare! Omul om, să fie slobod; decăt rob, mai bine moare; Ș-apoi moartea-i înviere pentru cel disprețuit! SBIEREA Aleu! Vorbește-ntr-aiurea... Necum să fi-nnebunit!... BAȘOTĂ Prietene! Ia-ți țiganul, și nu uita mai cu samă Pricina cea de hotare... RĂZVAN (zbuciumându-se cu desperare) Unde ești, o! mamă! mamă! CÂNTUL II - RĂZBUNAREA [ modifică ] „Țiganul și clăcașul Au fost gândirea mea; Stăpânul, arendașul Și legea lor cea grea...“ C. Bolliac FEȚELE: RĂZVAN, căpitan de haiduci RĂZAȘUL VULPOI VĂSCAN GANEA, boier VIDRA, nepoata vornicului Moțoc SBIEREA ceauși de haiduci MOȘ TĂNASE HOȚUL I HOȚUL II HOȚUL III CIOBANUL HAIDUCI Un crâng în codul Orheiului în Basarabia. În fund, un părău. Mai încoace, un trunchi răsturnat. În laturi, stânci. HOȚUL I Ian să-mi spuneți, ce să facem ca să mai scurtăm din vreme? HOȚUL II Face-vom ce face frunza când prin codru vântul geme; Ori vom face ca izvorul, când aruncă spuma lui, Scăpărând argint din undă, pe verdeața crângului; Sau să facem ca securea, când fieru-n copaci lovește, Iar copaciul nu se lasă, luptându-se bărbătește; Frunza, securea, izvorul, toate ne cântă cu dor: Să cântăm și noi ca frunză, ca secure, ca izvor! HOȚUL III Cântecul să fie freamăt, troscot, șoaptâ, toate-ntr-una; Blând ca sărutarea mumei, crunt și groaznic ca furtuna! HOȚUL I Să cânte Răzașul dară! RĂZAȘUL (oftând) De ce nu, de-aș avea cui, Ștergându-mi plânsul cu plânsul, cum se scoate cui prin cui!... Dar ce zic! Nu sunt eu numai care suferă și plânge; N-oi fi singur eu în care doina-mi cugetul va frânge; Tot ca mine varsă lacrimi, despuiați și nevoiași, Toți acei ce-n țara noastră se mândresc a fi răzași, Păstrând, ca o moaște sfântă, hrisoave, peceți, urice Putrezite de vechime și-n cari cu fală se zice Că, scăldându-se în sânge, moșii și strămoșii lor Au câștigat ca răsplată câte-o brazdă de ogor!... Tune, fulgere, trăsnească, cu potopul și pojarul! Mult mare mi-este mânia! Mi-este mare mult amarul! HOȚUL I Eu am auzit, bădiță, c-adecă și la munteni Ar fi răzași ca ș-ai noștri, numiți acolo moșneni... HOȚUL II Sunt și-n Ardeal, măi fârtate; ba și-n Țara Ungurească; Le zice chineji, dar este chiar o breaslă răzășească. RĂZAȘUL Apoi oriunde să fie, tot o soartă, tot un drac! Tot vecinii mi-i înșeală, tot vecinii mi-i dezbrac; Vecini de cei cu putere, cu căftane daurite, Numai fir, numai mătasă, numai cu samur blănite; Vecini dintr-aceia care, c-o-mbrâncire, c-un cuvânt, Satul întreg plin de viață mi-l prefac într-un mormânt! Vecini dintre cari acuma, de-i văz în cale-mi, îi spintec, Și hohotesc spintecându-i... HOȚUL III Dar tu ai uitat de cântec. RĂZAȘUL Ba n-am uitat. Vrut-am numai sângele-mi să-l pui în joc, Ș-astfel, pomenind trecutul, să pot cânta mai cu foc. (Își drege glasul, își apasă cușma pe frunte și cântă.) Frunză verde de sălcie, Bat-o scârba răzășie! Eu credeam că-i boierie, Și-i curată calicie! Ani întregi m-am judecat, Sănătatea mi-am mâncat, Și nimic n-am câștigat. Eu umblam la judecată, Copiii-mi plângeau pe vatră, Nevasta-mi era uitată! Dar acuma Dumnezeu A făcut pe gândul meu, Ca să-mi mai răzbun și eu! Pentru dalba haiducie Pentru mândra voinicie, M-am lăsat de răzășie, Ș-am ales judecători Cei stejari nestrâmbători, Ca să-mi fie frățiori! TOȚI Numai codrulețul drag Dă dreptate la sărac! Numai arcul după spate Dă săracului drepatate! HOȚUL I Zi, Răzașule,-nainte! Zi-nainte! Nu mai sta! Că să știu că piere lumea, tot cu drag te-aș asculta! HOȚUL II Zi-nainte! Zi-nainte! Să te-auză sfântul soare! HOȚUL III Uf, uf, uf! Rău mă frământă! Mi-e și cald, mi-e și răcoare! RĂZAȘUL (ia arcul în mână și cântă) Frunză verde lemn sucit, Și de când m-am haiducit, Dragu-mi-i drumul cotit Și de umbr-acoperit. Când văz pe ciocoi viind, Mă fac broască la pământ, Îmi așez săgeata-n vânt Și mi-l iau la căutare, De la cap pân' la picioare, Fără ah, fără cruțare! Și chitesc, și socotesc, Și cuget, și mă gândesc, Pe unde să-l nemeresc: La retezul părului, Din dosul ișlicului, Unde-i greu ciocoiului! TOȚI Las' să moară ca un câine, Că mult te-a căznit pe tine! Las' să moară ca o fiară, Că mult geme biata țară!... (Se arată, trecând puntea părăului, Ganea și Ciobanul.) HOȚUL I Un boier aice-n codru! CEILALȚI (apucând armele) Un căftan... Suntem trădați! CIOBANUL Liniștiți-vă, că doară ne cunoaștem, măi fârtați! Eu vi-l aduc pe credință: eu vi-s chezaș și povață; Voi aveți lipsă de galbeni, el are lipsă de brață... GANEA Care-i căpitanul vostru? RĂZVAN (ieșind dintre tufe) Ce-ți trebuie? Ce poftești? GANEA Pe căpitan... RĂZVAN Căpitanul?... sunt eu; dar tu cine ești? GANEA Dumneata? Să fie oare? Sabia cea de văpaie, De care tremură țara? RĂZVAN Numai pe cei răi îi taie. GANEA Dumneata Răzvan? RĂZVAN Ei bine, știi acuma cine-s eu; Spune-mi dar și tu, jupâne, cum se cheamă ciocul tău? GANEA Nu-i vorba de nume... CIOBANUL Lasă! ți-oi spune eu, căpitane, Din botez Văscan îi zice, iar după poreclă Gane: Feciorul lui Osip Gane, ce fusese căminar... GANEA Eu n-am venit în pădure ca să vorbim în zadar. Lucrul care mă zorește trebui isprăvit îndată... Nu-ncape nici o zăbavă... Află că iubesc o fată... RĂZVAN Atunci du-te la vrun popă dintre cei ce pentr-un zlot Cunună soră cu frate și mătușă cu nepot! N-ai ce căta pe la mine, Preoțit de cruda soarte Ca să cunun alde tine Numai cu duhul de moarte! Așadar pleacă, jupâne; pleacă, vesel c-ai scăpat... Însă de-ai venit aice cu vrun scop înveninat... (Pune mâna pe pumnal.) CIOBANUL Nu-l speria, căpitane... Boierii sunt slabi la fire: Brațul, haina, mintea, fața, inima, totu-i subțire. RĂZVAN Urmează-ți vorba, jupâne. Te-ascult... GANEA Apoi îți spuneam C-am îndrăgit pe-oarecine, firește fată de neam; Din nenorocire, totuși, ea n-are mamă, nici tată, Ș-unchiu-său vrea să-i răpească moștenirea cea bogată, Luându-și de gând s-o-nchiză călugăriță la schit!... O faptă nelegiuită! Un lucru nepilduit! RĂZVAN Sărmana?... Dar zestrea-i mare?... CIOBANUL Avuții nenumărate!... RĂZVAN Sărmana!... Mori după dânsa? GANEA (dând lui Răzvan o pungă) Iată trei sute de galbeni. Alți trei sute, negreșit, O să-ți aducă ciobanul, după lucrul săvârșit... RĂZVAN Cum o cheamă pe sărmana?... Pe iubita cea bogată? GANEA Nu-i vorbă... CIOBANUL O cheamă Vidra... Știi?... A lui Moțoc nepoată... Și cin-oare n-o cunoaște! RĂZVAN Da! Am auzit și eu... HOȚUL II Un fătoi ce călărește și-mpușcă chiar ca un zmeu. Într-o zi am întâlnit-o alergând la vânătoare... E voinică, n-am ce zice! Și-i frumoasă ca o floare... RĂZAȘUL Știut! După ce-i din osul acelui vornic Moțoc, De care Moldova-ntreagă mi se temea ca de foc! GANEA Căpitane! Noi în vorbe pierdem vremea fără treabă... RĂZVAN Se-nțelege! Tu ai sete s-apuci zestrea mai în grabă... Spune-mi însă mai-nainte, pentru banii ce ne-ai dat, Ce fel de marfă anume să-ți dea codru-ntunecat? GANEA Chiar acuma, căpitane, zece călărași în silă Târăsc la călugărie pe nefericea copilă... Mănăstirea nu-i departe... S-o smulgi din mâinile lor... Dă-mi-o mie... RĂZVAN Te iubește? CIOBANUL Așa! Nu-i ceva ușor! Vidra-i o fată semeață, bâcsită cu fudulie, Care n-o să bage-n samă nici chiar pe sfântul Ilie!... Să iubească pe jupânul? Dec! Să-și pună pofta-n cui... Boierul știu c-o iubește, dar nu ea pe dumnealui... GANEA După cununie, lasă! și iubirea o să vie... Dar grăbește, căpitane... RĂZVAN Așa-i! După cununie! Adevărat. Eu uitasem c-asta-i legea pe la voi: Numai zestrea înainte, iar iubirea mai apoi!... Mai apoi? ba nu! iubirea nu mai vine niciodată, Unde dintre două inimi, una-i boarfă cumpărată!... Dar, mai în sfârșit, ce-mi pasă!... CIOBANUL Curat așa zic și eu: De nu se iubesc boierii, pentru dânșii e mai rău. RĂZVAN Băieți! Mergeți cu jupânul. Ați auzit ce poftește. Simbria-i destul de bună: faceți treaba voinicește... CIOBANUL Sănătate, căpitane!... GANEA Niciodată n-oi uita Slujbulița cea frumoasă ce-o mi-i face dumneata, Și-ți făgăduiesc pe cinste că dacă din întâmplare Vei fi prins de cărmuire, te scap eu din supărare: Sunt cumnat cu părcălabul, iar vornicii amândoi Mi-s cam rude de departe... RĂZVAN Ciocoii sunt tot ciocoi! (Către Răzașul, care vrea să plece cu ceilalți.) Răzașule! mai așteaptă... RĂZAȘUL Poruncește! RĂZVAN (luându-l deoparte) Cată bine. De-i pricepe că miroasă... RĂZAȘUL A trădare? Las' pe mine! RĂZVAN Dar nu v-atingeți de Vidra... E femeie. RĂZAȘUL Chiar să vrei, Răzașul nu se pogoară la bătaie cu femei! (Ganea, Ciobanul și haiducii ies.) RĂZVAN Femeie! Precum pojarul se naște dintr-o scânteie, Așa m-aprinde pe mine ciudata vorbă: femeie!... Femeie! De când pe dânsa o făcuse Dumnezeu, El nu mai face nimica, fermecat de lucrul său, Și privind cu mulțumire la lumea cea zâmbitoare, Zice: eu sunt rădăcină, dar femeia este floare!... Femeie!... Și totuși, omul, de lăcomie târât, Iubește nu pe femeie, ci auru-i cântărit!... Pentru dânsul e femeie moșia cea măsurată, O sculă prețeluită sau o pungă numărată!... (Se aude afară glas strigând: „Răzvan! Răzvan!!“) Mă cheamă?... Cine să fie?... TĂNASE (arătându-se dintr-o parte) A! Iată că te-am găsit! RĂZVAN Stăi! Tu ești... Mi-aduc aminte... Ești acel nenorocit Carele la Iași pe poduri oboseai strigând „jupâne“, Pân' să capeți o lescaie sau o fărâmă de pâine!... Te cunosc, deși de-atuncea trecut-a un veac întreg: Trei ani cumpliți de robie... TĂNASE Robie? Nu te-nțeleg! Te știam slobod, băiete; sprinten ca o rândunică; Bătându-ți joc de necazuri... Zău! nu mai pricep nimică... RĂZVAN Da! O robie de spaimă, cum numai duhul cel rău, De-ar putea să biruiască, ar robi pe Dumnezeu! Fost-am șerb, fost-am în lanțuri, ș-acum inima-mi suspină Întâlnindu-te pe tine, căci tu, tu ai fost pricină!... TĂNASE Eu? RĂZVAN Tu, moșule! Tu singur! Asta-n veci eu n-oi uita... Ș-apoi iată-mă-s în codru, haiducind din vina ta; Și mâini, de-mi va fi ursita să mor pe spânzurătoare, Ți-o voi datora tot ție... TĂNASE (făcând semnul crucii) Poznă!... Nu glumești tu oare?... Să știu c-așa-i adevărul, o clipă n-aș zăbovi, Dându-ți pieptul meu drept țintă, să te poftesc a lovi... RĂZVAN Tu! da, tu ești o unealtă a puterii fără nume, Care țese nevăzută toate lucrurile-n lume, Astfel c-ades muritorul, bun ca blândul mielușel, Face rele peste rele, făr' s-o știe singur el!... TĂNASE Dar ce spui?... RĂZVAN Ți-aduci aminte nenorocita de pungă, Din care luași un galbăn, zicându-mi c-o să-ți ajungă, Că sunt mulți sărmani în țară, că nu-ți place de prisos, Pe când se zbuciumă frații, simțind cuțitul la os?... Moșule! Făcând aceasta, puteai să prevezi tu oare C-o să mă cufunzi pe mine în robia-ngrozitoare?... Ei bine! căzut în fiare pentr-un galbăn ce-a lipsit, De primeai tu punga-întreagă, eu scăpam nepedepsit!... Ha, ha, ha! Ș-apoi mai strige căpățânile-nțelepte C-omul știe tot ce face, știe tot ce-o să-l aștepte, Uitând c-un flutur de seară, ce trece repede-n zbor, Este-n stare să răstoarne toată prevederea lor!... O faptă cât de frumoasă, ca o floare cu otravă, Tăinuiește câteodată pieirea cea mai grozavă!... În sfârșit, tu ești pricină!... TĂNASE Dar de ce, copilul meu, Să nu mă vestești în clipă, lăsându-mă-n locul tău Însuși eu să-ncarc robia pe căruntețele mele, Și scăpându-te pe tine, să port lanțuri cât de grele?... Un țigan ce miluiește pe-un neputincios bătrân, Zică tot ce-i place lumea, este chiar ca ș-un român... RĂZVAN Haide! Ce-a fost se trecuse... Spune-mi acuma, iubite, De ce-ți târăști tu la codru oasele cele-nvechite? Cum de ți-ai lăsat copiii? TĂNASE Ba copiii m-au lăsat. RĂZVAN Te-au lăsat? Nu-mi vine a crede!... TĂNASE Săracii au răposat. În țara noastră cea mare și bogată, măi băiete, Sunt români ce pier de foame! Sunt români ce mor de sete!... Astfel în toată Moldova, păcătosului Tănas Nici un sprijin, nici un razăm, nici un scut n-a mai rămas, Decât numai să-și însemne pieptul cu cea sfântă cruce Și zicându-și „Doamne-ajută!“m calea codrului s-apuce; Căci de-o bucată de vreme, cerșitorind pe meidan, Auzeam mereu tot vorbe de căpitanul Răzvan... RĂZVAN Cum? La Iași?... TĂNASE La Iași, băiete, se vorbește despre tine Felurite verzi ș-uscate, câte nici în cap nu-ți vine! Unii te laudă foarte, ca pe-un strălucit viteaz; Alții, adică boierii, te sfășie cu năcaz; Iar țiganii tăi... iertare! O să-mi pui lacăt la limbă, C-alta orice i-aș mai face, degeaba! tot nu se schimbă!... RĂZVAN Zi, moșule! Zi-nainte... Eu nu mă supăr de loc. TĂNASE Ei bine, țiganii zbiară că tu ești al lor proroc: Tu o să-i scoți din cătușe, tu o să-i speli din păcate, În tine-i toată nădejdea, fără tine nu-i dreptate; O nebună de țigancă le-a spus c-a visat prin somn Că tu o s-ajungi odată nu numai jude, ci domn!... RĂZVAN Ciudat! TĂNASE O blestemăție! Auzi cine să domnească! Însuși dracul nu croiește minciună mai țigănească. Dar nu-i vorba de țigancă... Apoi precum îți spusei, Rămâind singur în lume, fără copilașii mei, Fără milă și-ndurare, fără căpătâi și vatră, Mai rău decât chiar țiganii ce colindează cu șatră, M-am pus pe gânduri, băiete; gânditu-m-am, răzgândit, Ș-acum iată-mă-s aicea, bucuros că te-am găsit... M-am bătut cu multe litfe, care de care mai rele, Ba leși, ba păgâni, ba unguri, ba frânci de-ai lui Despot. Și ce-am învățat atuncea n-am uitat încă de tot... Mă vezi prăpădit, dar altfel această mână secată Tot ar mai putea trimite dușmanului o săgeată... Decât să mor în orașe de cruzimea celor răi, Mai bine voi în pădure prin mine să piară ei!... O ființă cât de slabă sporește când își răzbună. Încearcă-mă și pe mine... Sunt haiduc și pace bună! RĂZVAN Așa te vreau, moș Tănase! Ș-o să vezi peste puțin C-orașu-i o lighioană și numai codru-i creștin... În oraș totu-i robie; cel mai mic și cel mai mare, Toți ca unul poartă lanțuri, toți ca unul gem în fiare; Fiecare slugărește, și nici unul nu-i stăpân; Însuși domnul cu rușine pleacă fruntea la păgân!... Pe când aicea stejarul lîngă buruiană crește, Dar fie cât de puternic, el pe dânsa n-o robește; Iar sălbatecele fiare, ce flămânde rătăcesc, Omoară sărmana jertfă pe care mi-o nemeresc, Dar n-o-njugă cu năpaste, ca fiara cea omenească, Care prada-i n-o ucide și n-o iartă să trăiască!... În oraș totul se-ngroapă și putrezește de viu În locuința-i îngustă și rece ca un sicriu, Unde suflarea se curmă, unde văzduhul lipsește, Unde cărămidă, lespezi, lut și piatră te-nvălește; Pe când aicea verdeața ne ține loc de păreți, Ne-acopere numai frunza și numai cerul măreț, Iar jos s-așterne covorul, văpsit cu mii de văpsele, Ce singură firea-l țese din ierburi și floricele!... Lumea totuși de departe ne numește cu fiori Ucigași, împușcă-n-lună, hoți, tâlhari, omorâtori... O, nu, moșule! Nu crede! Așa fost-a totdauna Că de cel gonit se leagă clevetirea și minciuna, Precum mușchiul se lățește pe-un copaci pe care-l tai, Și nu-l lasă pân' ce viermii nu-l prefac în putregai! Săracul țăran ce-și pierde vitișoarele sau plugul, Robul osândit ce fuge, blăstemând biciul și jugul, Toți cei slabi, izbiți de soartă, de nevoi înconjurați, Află-n codru mângâiere și ne dau nume de frați. Când privești Moldova-ntreagă părăsită-n jaf și-n silă, Pe cei buni în neputință, pe cei răi fără de milă, Veneticul și păgânul, cel de neam și cel bogat, Numai ei având dreptate și la vodă și la sfat, Căciuliți de toată lumea, fără grijă de nimică... O! atunce-ți pare bine când deodată se ridică Spaima de haiduci în țară, născuți din al țării chin, Precum o durere crudă naște-n piept câte-un suspin! TĂNASE Urmează, frate Răzvane! Mai vorbește! Mai vorbește!... Focul cuvintelor tale m-alină, mă răcorește! Sunt vorbe de sus, băiete, iar nu de-un om pământean... O, Doamne! Să iasă tocmai dintr-o gură de țigan!... VULPOI (de departe) Căpitane! Căpitane! RĂZVAN Ce veste? VULPOI (târând după dânsul pe Zbierea) O caracudă! Am pescuit-o acuma pe-uscat fără multă trudă... RĂZVAN Sbierea? În mâinile mele? SBIEREA Chiar Răzvan!... Vai!... Sunt topit!... TĂNASE Te cunosc și eu prea bine! SBIEREA (căzând în genunchi) Și dumneata?... Am murit!... Sfinte Petre!... Sfântă Ana!... Mucenice Spiridoane!... Scăpați-mă de pieire!... O să vă dau trei icoane, Tot d-aramă poleită cu aur... sau cu argint!... VULPOI Drace! Nu știam eu singur c-am pus mâna chiar pe-un sfânt! L-am găsit în drum la stânga, într-o căruță stricată; De gras ce-l vezi, de departe mi se păru că-i o roată; Dar fiindcă vrea să fugă, îi dădui un bobârnac, Și simții atunci de-aproape că-n roată-i ascuns un sac. Deci acuma, căpitane, poți să-i dai răvaș la dracul, Că tot ce-a fost bun într-însul nu mai este: iată sacul!... SBIEREA (frângându-și mâinile) Taleri trei mii patru sute cincizeci și șapte ș-un ort!... Sunt pierdut!... Preasfântă troiță! Maică Precistă!... Sunt mort!... TĂNASE Dați-mi cinevași o armă, căci poftesc cu pofta mare Să-i număr, tot unul-unul, vro zece mii pe spinare! RĂZVAN Eu țigan, și iată cine se laudă că-i român... Fraților! Priviți-l bine: eu sunt rob, dânsu-i stăpân!... TOȚI Stăpân?... RĂZVAN Boierule, scoală!... Nu-i frumos și nu-i cu cale Să-ngenunchezi dinaintea unui rob al dumitale. Jupânului, ce-i cu dreptul d-a ședea chiar în divan, Nu se cade să se plece de frica unui țigan... Scoală dar ca ș-altă dată, scuipă-mă și pălmuiește, Că vodă nu-ți cere sama, și pravila nu te-oprește! Scoală dar ca ș-altă dată, și pune pe-argații tăi Ca să-mi dea și dânșii palme, ca să mă scuipe și ei! Țara-ntreagă nu-i a voastră?... Codru sau oraș, ce-ți pasă? Oricând ș-oriunde, jupâne, sunteți tot la voi acasă!... (Sosesc Vidra, Ganea, Răzașul și ceilalți hoți.) RĂZAȘUL Căpitane! Îți aducem pe nepoata lui Moțoc, E cam cu nărav ciocoaica: n-o auzi vorbind de loc... VULPOI Bre! Ce de mai boierime! Doi jupâni ș-o jupâneasă! HOȚUL I Parcă-i la Curtea domnească! HOȚUL II O adunare aleasă! RĂZAȘUL (privind la Sbierea) Haida-de! Dar ăsta cine-i?... De când maica m-a făcut, N-am întâlnit niciodată om mai pocit și mai slut! HOȚUL I O gadină! HOȚUL II O șopârlă! HOȚUL III O năpârcă-nveninată. RĂZVAN Tăcere? Să fiți cu toții martori la o judecată. Ăst boier, pe care-acuma îl vedeți îngenuncheat Și care la Iași se plimbă mândru ca un împărat... SBIEREA Nu, nu, nu... VULPOI Taci, caracudă! RĂZVAN Ăst boier prin răutate Întrece gadini, șopârle și năpârci înveninate... Ca painjenul ce țese pe furiș vicleanu-i ciur, Și-l întinde, și-l anină, și-l acață pe-mprejur, Și drept din mijloc pândește, pironit în neclintire, Așteptând să-i intre gâza în capcana-i cea subțire, Apoi lacom se repede, bucuros c-a înșelat, Ș-o tot rumpe, ș-o tot vâră în stomahu-i desfundat, Și iar își cârpește ciurul, și iar la pândă s-așează, Și iar ochește-n tăcere, nouă pradă să-i mai cază... Astfel și boierul ăsta e painjenul sătul, Gata să-și mai dreagă cursa, tot strigând că nu-i destul! SBIEREA Nu, nu... VULPOI Taci, că te ia naiba! HOȚUL I Nici iadul n-o să-l primească! RĂZVAN Însă din jertfele sale, nu-i alta ca să-l urască Cu furie mai cumplită, cu foc mai înverșunat, De cum Răzvan îl urăște, setos de-a fi răzbunat! Pentr-un galben, ce pe drumuri l-am găsit pe neașteptate, El, cu pravila-i în mână și pe buză-i cu dreptate, Mă ia rob... rob pentr-un galben și mă face nevăzut Într-un beci, de mucezeală în mocirlă prefăcut, Unde mă legăse-n zgardă, ca pe-un câine-n bătătură... Îl urăsc cu cea mai cruntă și nepovestită ură!... (Vidra face o mișcare de groază.) TĂNASE Răzbunare! Răzbunare! HOȚII Furcă! RĂZVAN Da! voiesc și eu Să-mi răzbun; dar moartea-n furcă i-ar fi prea puțin... SBIEREA (căzând jos) Valeu! RĂZVAN Cruce, țeapă, glonț, săgeată... Nu-i destulă răzbunare! Vreau o altfel de pedeapsă: o pedeapsă și mai mare... RĂZAȘUL Căpitane! Ian sfârșește! Că decât să mai aștept, Mai bine-acum dintr-o dată să-i înfig măciuca-n piept! RĂZVAN Măi Vulpoiule, ridică-l!... SBIEREA (când îl scoală Vulpoi) Vai mie!... Răzvane frate!... Mă jur c-am lăsat acasă catastișe ne-ncheiate... Iartă-mă!... Tocmai pe tocmai!... Fost-ai rob, te iert și eu... De vrei, îți voi da ș-un zapis... Martor mi-este Dumnezeu!... RĂZVAN Vulpoiule, du-l din codru! Scoate-mi-l pânâ la răspânte, Arată-i drumul cel mare și zi-i aceste cuvinte: Iată dreapta, iată stânga, iată jos și iată sus; Alege la deal, la vale, la răsărit, la apus; Răzvan te-avusese-n palmă, și numai c-un semn de mână Ar fi putut să te facă praf, publere și țărână... Totuși, uite! Nu-ți lipsește nici un fir din perii tăi... Să trăiască codrul verde!... Pleacă slobod unde vrei... (Vidra e foarte mișcată.) TĂNASE Cum? îl ierți? Îl lași să scape?... RĂZAȘUL Căpitane! Mi se pare Că tu-ți cam petreci cu glume ș-ai uitat de răzbunare! RĂZVAN Răzbunarea cea mai crudă este când dușmanul tău E silit a recunoaște că ești bun și dânsu-i rău!... RĂZAȘUL Astea nu se trec la mine! Doară nu-s o fată mare, Ca să cred că răzbunarea nu-i decât o sărutare!... Noi l-am prins, al nostru-i dară, al codrului, nu-i al tău! Nu-l iert eu, bată-l să-l bată!... VULPOI Și nici eu nu-l iert! HOȚUL I Nici eu! HOȚUL II Bagă sama, căpitane! Noi nu te-am ales pe tine, Ca să te pupi cu boierii și să ne dai de rușine! O VOCE Țiganul se prea gurguță! ALTĂ VOCE Se cunoaște că-i țigan! MAI MULTE VOCI Țigan! Chiar țigan!... RĂZVAN Țiganul nu mai este căpitan! (Scoate din brâu o bardă poleită.) Când voi m-ați pus peste codru, dându-mi în mână securea, Juratu-mi-ați să m-asculte lunca, drumul și pădurea. Iată barda ce-a pătat-o jurământul cel viclean; Dați-o unui alt mai vrednic, care nu va fi țigan! Puneți dintre voi pe-acela care-i meșter să vă-nvețe A năvăli-n slăbiciune, a vă izbi-n bătrânețe, Sau pe-o singură furnică să dați iurăș câte doi! Așa căpitan vă trebui, dar Răzvan nu-i pentru voi! (Aruncă barda și voiește a ieși.) RĂZAȘUL Haide, haide, căpitane! Te iuțești peste măsură! Nu te pierdem noi pe tine pentru astă pocitură! (Privește încruntat la Sbierea, rădică de jos securea și o dă lui Răzvan.) Iată barda, ia-ți-o iarăși, fă ce-ți place, fă cum știi... Dar eu, unul... of, măicuță!... l-aș tăia fășii-fășii! VULPOI Să trăiască căpitanul! TOȚI Căpitanul să trăiască! TĂNASE Da, da! Și de țigănie să nu se mai pomenească! RĂZVAN (către Sbierea) Stăpâne, acuma pleacă!... SBIEREA Să plec?... Cum?... Adevărat!... O, ce om! Ce piatră scumpă! Ce suflet de matostat!... Dar fiindcă scapi de moarte pe-un creștin foarte cucernic, O să te blagoslovească Dumnezeu atotputernic!... RĂZVAN Fugi, boierule, de-aice!... Fă-mi și tu pe placul meu!... Mi-e scârbă s-aud din gură-ți numele lui Dumnezeu! VULPOI (împingând pe Sbierea) Mișcă! Mișcă, caracudă! SBIEREA Ba nu... Mă rog! Fără pripă!... Mai avem o socoteală... Numai un cuvânt... O clipă!... Dați-mi sacul meu!... Răzvane!... Nu mă sărăci de tot... Taleri trei mii patru sute cincizeci și șapte ș-un zlot! (Iese ghiontit de Vulpoi.) VIDRA (înaintând și întinzând mâna către Răzvan) Aș fi mândră, căpitane, ca să strâng o mână, care Nu voiește să-și răzbune decât numai prin iertare!... RĂZVAN Mâna mea?... Această mână, dezmierdată de cuțit, Arsă de foc și de vânturi, bătută necontenit, Spălată de ploi și grindini, aspră și neagră din fire, Cuteza-va ea s-atingă mâna-ți albă și subțire?... VIDRA De când oamenii din codru răpitu-m-au după drum, N-am oftat, n-am zis o vorbă, fost-am mută pân-acum, Oprind lacrima pe geană și-necând în piept suspine, Ca să nu pogor pe Vidra pân' la ei și pân' la tine... Dar nu-i pasăre pe lume să nu cânte mai cu dor, Când ziua-i plină de soare și cerul e fără nor; Nu-i femeie să nu-și simță inima-i în tulburare, Când s-așterne dinainte-i luminând o faptă mare!... Rob, țigan, haiduc, de-oriunde soartea să te fi adus, Un suflet c-al dumitale își va face loc în sus! (Răzvan rămâne ațintit.) TĂNASE Aferim! Ce mai muiere! De-ar fi mulți boieri ca tine... GANEA Ce fac, dragă jupâneasă? Cine-ar crede!... E rușine! Nepoata marelui vornic și fiica unui spătar, Dumneata să stai la vorbă... ce-njosire!... c-un tâlhar!... RĂZAȘUL Căpitane! Căpitane!... Fă-ți cu mine o pomană: Dă-mi voie măcar dintr-însul să-ți fierb de prânz o tocană! HOȚII Da, da! Să-l tăiem îndată!... RĂZAȘUL Să-l bucățim mărunțel, Ca să nu se mai cunoască de-a fost boier sau vițel!... RĂZVAN (ieșind din gândire) Cum? De ce-i așa urgie?... Lăsați-l în bună pace!... El nu v-a făcut nimica... RĂZAȘUL Nu cumva! Iată ce-mi place! Doar n-ai fost surd, căpitane!... Nu-l mai apăra-n zadar!... Nu l-ai auzit tu singur că te numește tâlhar?... RĂZVAN Eu tâlhar?... Dar cine-a zis-o?... Răzvan nu putea s-auză, Căci simțirea-i se pierduse, rătăcindu-se pe-o buză Din care sorbea cu-ncetul cuvinte ce-mi par mereu Că tot încă sună, sună și răsună-n jurul meu! O, tu, femeie măreață! tu un înger! tu o zână! Tu, ivire minunată ce-mi răsai ca o lumină! Să te mai auz o dată că locul meu este sus... Așa c-ai spus-o? Mai spune-mi! Mai spune-mi încă!... VIDRA (cu sfială) Am spus... RĂZVAN Ai spus!... Eu credeam că-n lume nu va fi nici o ființă Ca să-și cufunde privirea sub gunoi de umilință, Pân' la omul care-n viața-i n-a gustat de nicăiri Decât dispreț și nemilă, batjocură și loviri!... Dar știi tu oare puterea ce-o au cuvintele tale, Luminându-mă cu raza străcurată jos în vale, Unde de-ale nopții umbre, sub un văl întunecos, Ascundeau în adormire tot ce-i bun, tot ce-i frumos?... Tu mi-ai dat o lume nouă, mi-ai deschis o nouă cale! C-un cuvânt, c-o vorbă numai, cu suflarea gurii tale, Ca domnul Hristos pe Lazăr tu din moarte m-ai sculat!... Ce putere! Ce minune!... RĂZAȘUL Căpitanu-i fermecat! RĂZVAN Dar tu stai și taci acuma?... Îți pare rău dumitale C-ai picurat o nădejde peste un noian de jale? Poate-ți mai aduci aminte cine ești?... Ei bine, dar, Nici eu n-o să uit atuncea că Răzvan e un tâlhar! (Cătră Ganea.) Sunt tâlhar!... Așa-i, jupâne?... Ei, da! Sunt tâlhar! Firește!... Am înțeles cum mă cheamă, și-o să mă port tâlhărește... (Aruncând jos o pungă.) Na, boierule! Ia-ți punga!... GANEA Ba nu! Ia-ți-o dumneata... Îți mai datoresc trei sute... Crede-mă că n-oi uita... Ciobanul o să-ți aducă. RĂZVAN Nu-mi pasă de datorie! Iată banii tăi, jupâne! Dă-mi o altfel de simbrie!... Numai cântecul deschide cugetul haiducului! P-un deal, p-un colnic, Mergea un voinic, Voinicul voinicilor În țara piticilor: Cu fața voinică Ș-o inimă mică! Lângă el mergea, Și la el privea, Și mereu ofta, Poate că-l iubea, O copilă dalbă Cu galbeni în salbă O dulce fetiță Cu flori în cosiță, Cu rai în guriță! Amândoi mergea, Și mergând grăia, Și grăind zâmbea, Când iată Deodată Pe drum mi s-arată, Stând în calea lor, Vatavul haiducilor, Căpitanul hoților, Groaza veneticilor! Și cum mi s-arată, Privește la fată, O vede și iată: I se face milă De biata copilă! Și zice apoi Cătră cel ciocoi, Cătră cel voinic, Voinic de nimic: Calea e a ta, Mândra e a mea, Și de nu mi-o dai, Hai la luptă, hai!... (Vidra își pune mâna pe frunte.) TĂNASE Uf, uf, ce inimă mare! Păcat, zău, că nu-i creștin!... GANEA Eu nu-nțeleg, căpitane... Ce vrei? Ți-oi plăti deplin... RĂZAȘUL Nu-nțelegi ce este lupta? GANEA Lupta? RĂZAȘUL Lupta voinicească: Unul pe-altul să-mi apuce, ș-apoi să mi se trântească! GANEA Dar căpitanu-i mai tare... mai umăros... mai cu piept... Lesne poate să mă bată... nu se cade... n-ar fi drept. RĂZVAN A! jupânului, pesemne, îi place lupta nemțește? Dați-i săbii dumisale; să-și aleagă ce poftește!... Pentru mine-i chiar totuna: ne vom bate cum va vrea; De-oi muri nu-i mare treabă, iar de nu, Vidra-i a mea! (Scoate paloșul, pe când Răzașul dă pe al său lui Ganea.) Apucă spata, jupâne!... GANEA (scoțând paloșul) Din dragoste! CIOBANUL Patru sate! RĂZVAN (năvălind) Apără-te!... VIDRA (descoperindu-și fața și punându-se între amândoi) Nu, Răzvane!... N-ai cu cine!... Nu te bate!... CÂNTUL III - NEPOATA LUI MOȚOC [ modifică ] „Să nu te blăsteme cineva: s-ajungi slugă la cai albi și stăpân femeie s-aibi!“ Anton Pann FEȚELE : RĂZVAN, ostaș leșesc VIDRA, iubita lui RĂZAȘUL, tovarășii lui VULPOI, tovarășii lui SBIEREA, prins în război HATMANUL MINSKI PIOTROWSKI ISCOADA MUSCĂLEASCĂ OSTAȘUL I OSTAȘUL II OSTAȘUL III CĂPITANI ȘI OSTAȘI LEȘEȘTI O tabără leșească la marginile țării muscălești: corturi, tunuri, arme... (Trei ostași, din cari I și II duc pe cel al treilea, greu rănit.) OSTAȘUL I Mulți musculi ucis-ai oare? OSTAȘUL II Cu sabie? OSTAȘUL I Cu ce vrei! OSTAȘUL II Cu sulița două sute și cu paloșul vro trei! Opt sau nouă-zece sute... Poate și mai mult!... OSTAȘUL I Desigur! OSTAȘUL II Dar tu? OSTAȘUL I N-am ucis nici unul. Nu-mi place. N-am vrut eu singur!... Rănit-am însă vro mie... Tu mă știi că-s cam voinic: Tot răni de cele mai grele, de la cap pân' la buric... OSTAȘUL II Vezi, așa suntem noi, leșii! OSTAȘUL I Trăiască Țara Leșească! Muscalul, de-ar fi cu dracul, tot nu-i chip s-o biruiască!... OSTAȘUL III Of!... Eu mă sfârșesc cu zile... și voi, ca niște nebuni, Când nu tremurați în tufe, vă desfătați în minciuni!... Ah! duceți-mă la doftor: încai moartea să mă scape... (Câteșitrei ies la dreapta, pe când la stânga se arată Minski și Piotrowski.) MINSKI Uite, măi! Inima-n mine plesnește, gata să crape!... Sângele mi se ridică și se suie în obraz De ciudă, de-ntărâtare, de durere, de necaz! Cum ți se pare, iubite? într-o tabără crăiască, Tocmai în mijlocul nostru și-n țara noastră leșească, Un străin, o venitură, un om fără căpătâi, Un nătărău din Moldova să fie tot cel dintâi? Pe când eu zac la o parte, lăsat fără nici o treabă, Uitat ca o jucărie, ca un copil, ca o babă! PIOTROWSKI Ce vrei! Ut verum dicamus , mărturisește și tu C-acest vir valachus este strenuissimus... Ca să vorbim drept MINSKI Ba nu! Eu nu recunosc aceasta! Nu se cheamă vitejie A nu se teme de moarte numai din obrăznicie! Un nu știu cine ca dânsul, un mojic necunoscut, Nu-i este iertat a face lucrurile ce-a făcut! Să cuteze el s-apuce steagul muscălesc cel mare... Aceasta m-aruncă-n friguri, în furie, în turbare!... Să pătrunză chiar în cortul voievodului rusesc... O! aceasta-i grozăvie! Sunt gata să-nnebunesc! Spune singur tu, fârtate, dacă nu era mai bine Niște astfel de izbânde să se fi făcut de tine? Sau de-un altul orișicare... iar de mine mai ales!... Spune, spune tu!... PIOTROWSKI Firește! Non est in dubio res. Însă, carissim' amice , așa va fi totdauna Că virtus nu-i alta-n lume decât prospera fortuna . Răzvan e felix ad casunt ! Totu-i merge găitan! E noroc. Venti faventes! MINSKI Tot Răzvan! Răzvan! Răzvan! Tabăra leșească-ntreagă mi-l înalță și-l ridică, Iar despre noi nu s-aude, nu se vorbește nimică!... Nu-i nici o îndoială Dreptu-i oare, ca-ntr-o țară, în care eu sunt născut, Un venetic fără nume să fie mai cunoscut?!... Zici că-i noroc?... Nu-i aceasta!... Nici noroc, nici vitejie! Este altceva, iubite, și-o să ți-o spun numai ție... Eu sunt sigur ș-aș fi gata chiar să jur c-acest Răzvan E frate... PIOTROWSKI Frate cu cine? MINSKI Cu... PIOTROWSKI Dic quaeso ! MINSKI Cu Satan! PIOTROWSKI Ce spui, Domine mi Deus! ... Dar de-unde s-o știi aceasta?... MINSKI O vei ști și tu ca mine... Spune-mi, văzut-ai nevasta Îmbrăcată bărbătește, haine negre, chip bălan, Care întovărășește ne-ncetat pe-acest Răzvan? Spune, te rog PIOTROWSKI Am văzut-o... E frumoasă! Virgo facie concina, Perdecora, pervenusta... MINSKI Ha, ha, ha! Asta-i pricina! Răzvan zice că-i e soră, dar eu pot să-ți dovedesc C-acea muiere-i chiar dracul, numai botu-i femeiesc! Dânsa-i o fermecătoare ce cu farmecele sale Are puterea pe-oricine să-ntunece, să-l înșale, Să-i ia văzul, să-l orbească, să facă noaptea-n amiaz, Încât s-o crezi că-i frumoasă și pe Răzvan că-i viteaz!... PIOTROWSKI Ce-i drept, Sanctissimus Thomas, in Summa Theologiae, Firmat asemenea fapte, iar Petrus Hispanus scrie Cum că foemina și dracul sunt affines oarecum: Dracul e foc, iar femeia iese dintr-însul ca fum... MINSKI Crede-mă c-acea muiere, orice-i spune, orice-i zice, Orice-i vrea, e însuși dracul... Fecioară cu chip plăcut, minunată, foarte frumoasă PIOTROWSKI Taci, că, iată, vin aice Alii duo Valachi , ce-i tot văd mai-mai de-un an Conjunctissime vivendo nedespărțiți de Răzvan... MINSKI (privind în partea de unde vin Răzașul și Vulpoi) Piha! Ce făpturi ciudate! Ce ființi nesuferite! Ce mișcări respingătoare! Ce obrazuri necioplite! Eu unul îți spui atâta că de-oi fi vrodată crai Lucrul este cu putință - ei bine, de trei ori vai Ce legi aspre n-aș mai face, ca să dau peste hotară Și să gonesc într-o clipă toți moldovenii afară! Însă toți! Toți pân' la unul! Nici un om! Nici un picior! Numai pe Răzvan, el singur, l-aș lăsa... ca să-l omor! RĂZAȘUL (cântând de departe) Vom îmblăti la săcară Până-n mândra primăvară Ș-om ieși la codru iară, În capătul șesului, La marginea drumului, În calea armeanului! MINSKI (dulce) Să trăiți, voinici! Ceilalți doi valahi VULPOI Prea bine; mulțumim. RĂZAȘUL Și sănătate, Căci în lume sănătatea e mai bună decât toate! MINSKI Mă prea bucură-ntâlnirea... Doream să vă văz de mult... Eram să vă-ntreb un lucru... RĂZAȘUL De nu-i fi lung, eu te-ascult, Fiindcă noi, moldovenii, știm așa că vorba lungă E nebunie de creieri și sărăcie de pungă. MINSKI Aș dori s-aflu... Pe cinste, Răzvan al vostru mi-i drag, Și... vorbind c-un oarecine... făcut-am un rămășag... Ca să nu-l pierd... mă pricepeți... vreau să zic... îmi trebui mie... În sfârșit, ce fel de slujbă sau ce fel de boierie Va fi avut în Moldova viteazul cel strălucit, Ostașul cel mai de frunte, bărbatul cel mai vestit, Podoaba taberei noastre, un luceafăr, o minune!... VULPOI Drace! vrei numai atâta?... RĂZAȘUL Taci, Vulpoiule; nu-i spune... VULPOI (zâmbind) Ba să-i spui! De ce să piarză săracul un rămășag? Mai vârtos când știu acuma că Răzvan îi este drag!... Învață dar de la mine că slujba ce-o avusese În țara Moldovei este dintre cele mai alese; O treaptă atât de naltă, încât era mititel Boierul cel mai puternic când se punea lângă el... PIOTROWSKI Admirandum! MINSKI Dar ce slujbă? Cum se cheamă? RĂZAȘUL Măi, ți-ajungă! Că ne-am înțeles odată de-a nu face vorbă lungă... Sunt cam iute. Bagă sama!... VULPOI Las', Răzașule!... Eu vreau La toate câte dorește să-i pot răspunde pe șleau. Că doar nu ne cercetează cu vrun scop de răutate, Mai cu samă când iubește pe Răzvan ca și pe-un frate... Este de admirat Așadar, mă-ntrebi ce slujbă? Cum se cheamă?... Fel de fel! Unii căpitan îi zice, alții-i zice vătășel... Dar treapta-i mult mai de frunte, prin putere și simbrie, De cum pe la voi aice este chiar o hătmănie!... PIOTROWSKI Capitaneus pedestris ? VULPOI Ba și călare ades: Pedestrime la strâmtoare și călărime la șes... În codru se pedestrește, pe câmp încalecă iară: Astfel este rânduiala oștilor la noi în țară... MINSKI Dar avea moșii? VULPOI Ha, drace! La asta eu nu m-am gândit!... (După o tăcere.) Cât poate da o moșie, Răzvan capătă-nzecit... Adecă cevași ca dijmă, în bani, în grâne și-n vite, Ce trebuia la poruncă să-i dea toți pe negândite... PIOTROWSKI Și-ți fi avut multe pugnas, videlicet bătălii? Comandant de infanterie? Lupte, adică VULPOI O! se-ntâmplă câteodată și-ntr-o zi două sau trii, Cât ținea vremea de vară, căci în urmă, la iernatec, Ne hodineam cum fac turcii: obicei îndemânatec! MINSKI Dar spune-mi, acea femeie... RĂZAȘUL (cu furie) La dracu! La nouă draci! La nouă sute!... MINSKI Ce-ți trebui? Ce vrei, voinice?... RĂZAȘUL Să taci! Bată-te mama-pădurii! Te mai legi și de muiere? MINSKI Ba nu; doream să știu numai... RĂZAȘUL Zău, mai bine fă-mi plăcere, Ori ne lasă tu aice, sau noi te lăsăm aici!... MINSKI (către Piotrowski) Haidem, tovarășe! PIOTROWSKI Ergo ... MINSKI Să fiți sănătoși, voinici! (Iese cu Piotrowski.) RĂZAȘUL Bună treabă!... Pizma, ura, zavistia, vrăjmășia, Și nici un pai de răsplată pentru toată vitejia, Iată câștigul cel mare, ce Răzvan l-a dobândit! De când părăsise țara și codrul blagoslovit! Vai de dreptatea leșească! Vai de bunătăți streine! Ne-am păcălit, măi fârtate! Rău ne-am păcălit!... VULPOI (gânditor) Vezi bine!... RĂZAȘUL Mai înțelept moș Tănase, când zicea oftând cu foc! Tu fă ce-ți place, Răzvane, dar eu o să stau pe loc; Nu las Moldova, și pace! foamete, sete, rușine, Aice să sufăr toate, căci e cuibul meu!... VULPOI Vezi bine!... Așadar RĂZAȘUL Și eu, Vulpoiule dragă, trebuia verde să-i spui, Iar nu să caut orbește buricul pământului, Uitându-mi de răzășie!... Poate că prin judecată De mai rămâneam în țară, tot o câștigam odată. Hrisoavele mele iată-s! (Scoate din sân o legătură.) Aci trei urice sânt De la Alexandru-vodă și de la Ștefan cel Sfânt, Pe cari le stropesc cu lacrimi, le șterg de praf cu suspine, Și le știu pe dinafară, făr' să fi citit! VULPOI Vezi bine!... RĂZAȘUL (sărută și apoi ascunde legătura) Îi ziceam eu: Măi Răzvane, nu pleca! nu fi nebun! Decât orice trai în lume, traiul codrulu-i mai bun!... Of! Nu vru să mă-nțeleagă!... Și tu știi a cui e vina? Așa-i când tace cocoșul, lăsând să cânte găina; Așa-i când capra-i în frunte, poruncind în loc de țap, Așa-i când bărbatu-i coadă; așa-i când muierea-i cap!... Din dobitoacele toate, numai matca la albine N-are cusur ca stăpână... Celelalte, vai! VULPOI Vezi bine! RĂZAȘUL Dracul ne trimise-n cale pe nepoata lui Moțoc! Sărmanul Răzvan acuma nu-i om, ci-i un năpârstoc, Pe care Vidra mi-l mișcă și-l întoarce fără preget, Și la dreapta, și la stânga, nu cu mâna, ci c-un deget!... Ș-apoi eu nu dau cu gândul, oricât de mult chibzuiesc, De ce Vidrei nu-i plăcuse obiceiul haiducesc? VULPOI M-am gândit și eu l-aceasta, ș-am ajuns drept încheiere Să cred că Vidra-i smintită, ca orișicare muiere, Iar Răzvan, de-a fost odată cu o minte de bărbat, De când ascultă pe Vidra, și dânsul s-a deocheat; Căci nebunia s-acață mai rău ca un mărăcine Și trece ca o căscare de la om la om... RĂZAȘUL (gânditor) Vezi bine! VULPOI Este-nvederat că leahul nu face haz de Răzvan... Ș-apoi de-ar mai ști, o, Doamne! că nu-i creștin, ci-i țigan... Oho! L-ar goni departe! Ba cu dânsul și pe tine... Iată cum ne duce Vidra, trăgându-l de nas! RĂZAȘUL Vezi bine! VULPOI Leșii au o lege-anume: un om de neam țigănesc Să nu calce cu piciorul pe pământul cel leșesc... Alte neamuri să poftească, orișicând și orișicine... RĂZAȘUL Vezi bine! ISCOADA (arătându-se din fund) Creștini cucernici... VULPOI Ce-ți trebui? ISCOADA V-am văzut, de nu mă-nșel, Umblând cu Răzvan... RĂZAȘUL La naiba! Nici tu nu te-mpaci cu el? ISCOADA Nu mă-mpac? Iartă-mă, Doamne! Eu nici nu-nțeleg ce-i ură; A iubi pe toți creștinii mă-nvață Sfânta Scriptură... Așadar, vă rog să-mi spuneți într-un chip cuviincios, Unde poci oare să-l aflu, în numele lui Hristos?... (Zărind pe Răzvan, care se apropie.) Dar ce văd! Iată chiar dânsul!... Dumneata ești, mi se pare, În toată creștinătatea luptătorul cel mai tare? Ca sabia lui Arhanghel, ca toiagul lui Aron, Praștea lui David prorocul, buzduganul lui Samson... RĂZVAN Sunt Răzvan... ISCOADA E de nevoie, nimenea ca să n-o știe, Să vorbim precum vorbise Moise cu Iehova... RĂZVAN (cătră Vulpoi și Răzașul, făcându-le semn să plece) Fie! RĂZAȘUL Crede-mă c-ar fi mai bine ca și pe noi să ne lași. Ai mulți dușmani... Chiar muscalii nu-ți sunt așa de vrăjmași Ca leahul cel pizmătareț, care alta nu visează Decât el să se ridice și toată lumea că cază... RĂZVAN N-aveți grijă! Fiți în pace!... Puteți să vă depărtați! Brațul meu e lângă mine și sabia-i lângă braț... VULPOI (depărtându-se cu Răzașul) Haidem, Răzașule dragă! Să-i spunem Vidrei aceasta: Cine pe noi nu ne-ascultă o s-asculte pe nevasta... RĂZVAN Suntem singuri. Ce vrei? ISCOADA Jură de-a nu spune nimănui Taina cea de mântuire ce-am venit ca să ți-o spui. (Răzvan face un semn de învoire.) Nu-i așa! Eu vreau anume pe crucea prea lăudată, Pe cei doisprezeci apostoli și pe maica cea curată, Pe cele șapte biserici, pe cei patruzeci de sfinți, Pe soborul din Nikeia cu trei sute de părinți, Pe-o sută cincizeci de psalmuri, pe șaptezeci de tâlcovnici, Pe toți fericiții pusnici și mucenici și duhovnici Și pe ieslele la care se-nchinară cei trei crai Să-mi juri mai întâi de toate că leșilor nu mă dai... RĂZVAN Tu nu ești leah prin urmare? ISCOADA (făcând cruce) Dumnezeu să mă păzească De-a fi eretic ca leșii de lege papistășească!... Dar dumneata, ca și mine, ești pravoslavnic curat, Și slujind în astă țară, faci cel mai mare păcat, Precum zice sfântul Pavel... RĂZVAN Așa! Iarăși cele sfinte? Ce vrei? Ce cauți pe-aice? De la cine vii și de-unde? Ce faci în oastea leșească și ce-ai cu mine?... Răspunde!... ISCOADA (văzând pe Vidra, care se apropiase și se pusese în fața lui) Acest om... astă muiere... muierea nu-i tocmai om, După cum mărturisește fericitul Chrisostom... RĂZVAN Taci! ISCOADA Femeia-i cam limbută: ea nu pricepe ce-i taina; Vorba-i lungă ca și coada, coada-i lungă ca și haina, Precum arată prorocul! RĂZVAN (apucându-l de barbă) Zău, nu mă mai stăpânesc! ISCOADA Nu mă necinsti!... Sunt preot și părinte sufletesc... RĂZVAN Zici că ești preot?... Dar spune-mi, popii i se cade oare Să-și arunce jos veșmântul, călcând rasa sub picioare, Și prin fapta cea mai neagră să mânjească sfântul dar, Iscoadă-n întreaga lume, preot numai în altar? ISCOADA Fiule! Eu nu văd răul de-a lucra cu stăruință Pentru sfântul țar și pentru pravoslavnica credință. Păcatu-i al dumitale, care, fiind moldovean, Îți dai sufletul în gheara leahului celui viclean, Popor depărtat de lege, oi rătăcite din turmă Și pe cari o să-i strivească judecata cea din urmă, La un loc cu filistenii și cu Gog și cu Magog... Ș-apoi făcându-le astea, unde-i folosul, mă rog? RĂZVAN Eu caut numai la cinste... ISCOADA Fleacuri! Treabă de cuvinte! Folos, cinste, tot aceea, deși se cheamă altminte! Așadar, ce fel de cinste dobândit-ai de când ești? Ca Nemvrodul din Scriptură, floarea cetei diavolești? VIDRA Are dreptate, Răzvane! Iat-a treia bătălie În care brațul tău varsă ploi de sânge pe câmpie, Ș-apoi unde-i mulțumirea și răsplata ce-o primești, Ridicând pe brazda morții clăi de stârvuri dușmănești?... Pe când tu goneai vrăjmașul, dând cu pieptul la năvală, Alții mulți s-ascund în umbră, de-unde, răsărind cu fală, Îi vezi mari, îi vezi în frunte, lăudați, slăviți, aleși, Iar tu rămâi tot în urmă, ca o slugă printre leși! RĂZVAN Și tu, Vidro? ISCOADA Jupâneasa vorbit-a dumnezeiește! Câteodată prin femeie duhul cel sfânt ne vorbește! De pildă, Ana, Iudita, Estera... mai în sfârșit, Este-nvederat că leahul de loc nu te-a răsplătit... Rusul știe mult mai bine să dea orișicui dreptate... RĂZVAN Taci! Destul! VIDRA Vorbește! ISCOADA Țarul îți dăruiește trei sate... VIDRA (cu dispreț) Bogăție? Nu-i aceasta! ISCOADA Trei sate lângă Kazan, Și, cât va ține războiul, o treaptă de căpitan... VIDRA (mișcată) Căpitan? ISCOADA Mai pe dasupra, pentru creștineasca faptă, După moarte fericirea ș-un locaș în rai te-așteaptă... RĂZVAN Nu primesc! VIDRA Ce spui, Răzvane! Dar de ce să nu primești?... Nu-i puțin căpitănia în oștile muscălești. Tu nu ești născut aice; poți să mergi în lumea-ntreagă; De leși n-ai nici o nevoie și nimica nu te leagă... Cată-ți norocul aiurea, dacă nu-l găsim aici! RĂZVAN Am jurat! ISCOADA Dar jurământul nu se dă la eretici. Deci mitropolitul nostru pe dată o să-l dezlege, Judecând după soboare și dumnezeiasca lege, Precum anume se scrie în sfântul Nomocanon, Citește cap paisprezece soborul din Chalkedon, Cap treizeci și trei sau patru sobor din Laodikia, Asemenea capul două sobor din Antiohia... RĂZVAN Fugi, popă fără credință, ce legea ți-o iei în râs! Fugi, de-aci!... VIDRA Dar uiți, iubite, că de-ar fi oricum să fie Muscalu-ți dă chiar îndată cinstea de căpitănie... Vei fi căpitan, Răzvane!... Căpitan, aceasta-i mult!... ISCOADA Și trei sate mari... RĂZVAN Lipsește! Mi-e greu să te mai ascult!... VULPOI (venind iute, turburat) Topenie! Grozăvie! Bazaconie!... RĂZVAN Ce este? VULPOI Lucrul nevisat în vise, nepovestit în poveste!... Vezi pe hatmanul acolo, stând la vorbă și la sfat, De toată căpitănimea ocolit și-nconjurat? (Iscoada se uită unde arată Vulpoi și fuge în partea cealaltă.) RĂZVAN Ei bine, ce mă privește? VULPOI (cu necaz) Ei bine!... Ba zău nu-i bine!... Ei vorbesc și pun la cale și se-ntreabă chiar de tine... RĂZVAN De mine? Ce nălucire! VULPOI Căpitanii într-un gând Îți tot caută pricină și te defaimă pe rând; Unul cere să te scoață din oaste, altul din țară, Al treilea chiar din lume te-ar da bucuros afară, Iar hatmanul mi-i ascultă, neclintit ca un butuc; De multe ce tot aude s-a făcut și el năuc! VIDRA Veză, Răzvane, ce greșeală de-a ne vesteji aice, Pe când într-o altă parte ai putea să fii ferice? Hai în oastea muscălească! Atâta ne-a mai rămas... Te-așteaptă căpitănia, de-i face numai un pas... VULPOI Vine hatmanul... Privește!... S-au orpit în două rânduri... E posomorât bătrânul: se cunoaște că-i pe gânduri. RĂZVAN Fie ce-a fi, las' să fie!... Eu, unul, tot ce-am jurat Păstrez cu fruntea senină și cu cugetul curat! Jurământul nu-i o glumă născută printre pahare Și, deodată cu beția, răsuflată prin uitare: Jurământul pentru mine este mândrul curcubeu, Ce leagă josul cu susul și pe om cu Dumnezeu!... VIDRA Ba mai bine-i o unealtă, o păpușă, o momeală, Prin care cel ce nu crede pe toți ceilalți îi înșeală!... (Se pune deoparte. Vin hatmanul, Piotrowski, Minski, mai mulți căpitani, în urma lor Răzașul.) MINSKI Știu bine, sunt foarte sigur și de tot încredințat Că tabăra n-o să guste hotărârea ce-ai luat... PIOTROWSKI Asciscere peregrinos multe primejdii aduce: Pe străini lasă-i în coadă, sapientissime duce ... HATMANUL Cine pentru noi se luptă nu-i străin, ci-i pământean... Eu te căutam pe tine, viteazule căpitan. RĂZVAN Poate mă iai drept un altul, hatmane prealuminate, Eu nu-s căpitan... HATMANUL Aceasta-i cam puțin; după dreptate Ar trebui să fii hatman, căci chiar bătălia de-azi Nu eu, tu ai câștigat-o, viteazul cel mai viteaz! A admite pe străini Preaînțelepte duce RĂZVAN Iartă-mă... HATMANUL (ridicând buzduganul) Deci, în puterea semnului de hătmănie, Răsplătind măcar în parte minunata-ți bărbăție, Căpitan pe câmpul luptei te ridic și te vestesc, În fața taberei mele și prin numele crăiesc! (Muzica militară intonează un marș triumfal. Vulpoi sare în sus, Răzașul își freacă mâinile.) RĂZVAN Eu?... Dar cum... În ce cuvinte... MINSKI (cu căldură) Căpitane, eu aș cere Să te facă chiar polcovnic! Aș leșina de... plăcere! O dorință-nvăpăiată mă tot roade ne-ncetat, Ca dup-atâtea războaie să te văd... înaintat!... PIOTROWSKI (sărutând pe Răzvan) Satisfactionis causa , și eu te sărut acuma, Știindu-te dignum esse chiar amplitudine summa Din pricina mulțumirii Că ești demn... de cea mai mare cinste HATMANUL Însă nici căpitănia, mă jur pe-acest buzdugan, Nu-i ceva destul de mare pentru brațul lui Răzvan. La seimul cel mai de-aproape țara o să te primească, Spre mai deplină răsplată, în boierimea leșească... Voi stărui și eu însumi, și toți prietenii mei... Dar pân' atunci, căpitane, spune-mi singur, ce mai vrei? RĂZVAN Nu pot mulțumi... n-am vorbe, hatmane prealuminate... HATMANUL (zâmbind) A, da! Mi-am adus aminte! Printre prăzile luate În tabăra muscălească, găsit-am un moldovan, Un boier, un om de frunte, judecând după căftan, Deși de multă vechime nu mai are nici o față, Iar din ceprazuri sclipește ici-colea d-abia vro ață... Ți-l dăruiesc... (Răzvan se închină, hatmanul și căpitanii încep a ieși.) MINSKI (întorcându-se iute) Căpitane! În veci nu m-oi sătura Toate bunurile lumii cu toptanul a-ți ura, Și văzându-te pe cale la o treaptă și mai-naltă, Inima-mi de bucurie saltă, saltă, saltă, saltă... (Iese. Răzvan încrucișează mâinile pe piept și rămâne nemișcat pe gânduri. Vidra îl privește în tăcere.) VULPOI Iată-n sfârșit, căpitane, ești chiar căpitan acum! Și-n pădure, căpitane, fuși căpitan oarecum, Astăzi, însă, căpitane, ești mai cu căpitănie! RĂZAȘUL Bată-l norocul să-l bată! hai să facem o beție! (Târăște afară pe Vulpoi, cântând) Frunză verde de castan, Căpitanu-i căpitan! Tan! tan! tan! Tan! tan! tan! Căpitanu-i căpitan! Frunză verde de castan!... RĂZVAN Iartă-mă, scumpo iubită!... Chiar fericirea ne-apasă, Când deodată, ca un fulger, pe sărmanul om se lasă!... Simț în mine-o greutate... Doresc și nu pot să crez... Nu-i cumva vro nălucire? Poate dorm? Poate visez?... VIDRA Cum? Atâta veselie? Pentru ce?... Pentr-o nimică? Căpitan! Ce mare treabă!... Căpitanu-i o furnică!... Veselească-se Răzașul și Vulpoi, făpturi de rând, Care pentr-un pai sunt gata a se tăvăli cântând!... Dar tu?... Tu s-o faci, Răzvane?... Căpitanii într-o oaste Sunt atâția, că-n mulțime se lovesc coaste la coaste... Căpitan!... o jucărie!... Căpitan!... e un covrig, După care colindează bieții copilași pe frig!... RĂZVAN Ce? Căpitanu-i o glumă? Într-o tabără crăiască? Dar ce fel de lucru-ți trebui care să te mulțumească?... Au nu mă-nvățai tu, Vidro, a merge chiar la dușman, Câștigând prin viclenie tot cinstea de căpitan?... Nu-mi spuneai tu dineoare, cu mânie și mustrare, Că-ntr-o tabără domnească căpitanu-i lucru mare?... Lămurește-mă, iubito, unde vrei tu să m-aduci? Nu-i de mult de când în codru, cu o ceată de haiduci, Numele-mi suna prin țară, ca o seceră ce sună Când retează buruiana să crească iarba cea bună! Eu credeam atunci că-n lume nu-i chip să fie pe-aiuri O zodie mai ferice ca traiul unei păduri, Unde brazii și stejarii, uriași din vremea veche, Înfruntând mii de furtune, viteji fără de pereche, Mi se-nchinau cu răbdare, m-apăra și m-asculta, Pân' ce din sânul lor verde nu m-a smuls voința ta!... Te văzui... iubirea șterge tot ce-i place ca să șteargă: Lăsat-am cărări înguste ș-am ieșit la calea largă, Uitat-am codrul, Moldova, tot ce-a fost, tot ce-a trecut, Venit-am în țări străine, cum ai spus și cum ai vrut... Astăzi norocu-mi zâmbește: sunt căpitan și pe cale... VIDRA De-a fi boier ca toți leșii: o boierime de jale! RĂZVAN Hatmanul mă socotește, de ceilalți sunt căutat, Numai tu pe bucuria-mi tragi un văl întunecat, Pe când c-un ceas mai-nainte erai de-o altă părere... Nu sunt un copil, de care să-și bată joc o muiere! VIDRA Da! O muiere din neamul acelui groaznic bărbat, Care numai cu-o-mbrâncire patru domni a răsturnat, Ș-al căruia falnic sânge clocotește cu putere, Ca talazurile mării, în pieptul meu de muiere! Ah, ascultă-mă, Răzvane! Și-ntre firile de jos Foarte mulți sunt tari de mână ș-au un suflet inimos, Dat totuși rămân ca broasca cea cufundată-ntr-o baltă, De-unde numai câteodată, ieșind pe uscat, tresaltă, Privește la mândrul soare, se-ntinde pe-un verde strat, Sughița-n sine cu poftă văzduhul lin și curat, Încât ai crede, văzând-o, c-a priceput ce-i lumina Și nu mai poate să guste întunericul și tina, Pe când n-a trecut o clipă: iată, broasca înapoi Se-ntoarce iarăși în noapte, în mocirlă și-n noroi!... Vitejia cea mai mare, inima cea mai aleasă, Mii de bunătăți cu care nu știu cine te-nzestrasă, Sunt, iubitule, ca fierul ruginit și fără preț, Până când încape-n mâna lucrătorului isteț, Ce-l apucă strâns în clește, îl curăță pe cărbune, Și dintr-o grămadă neagră mi-l vezi scoțând o minune, Strălucită ca oglinda, gingașă încât, suflând, Suflarea-i întipărită pe luciul cel plăpând! Acel lucrător, Răzvane, se numește... RĂZVAN Se numește? VIDRA Setea de-a merge-nainte... Iată ceea ce-ți lipsește, Acea sete care frige și-ngheață inima mea! Dar trebui s-o aibi, Răzvane! Eu voiesc, ș-o vei avea... Atunce când buza Vidrei obrazu-ți pârlit l-atinge, Ochii mei în ochii-ți cată, mâna mea pe mâna-ți strânge, Sufletul meu desfășoară Câte-o părticea mereu, Ce pe furiș se strecoară Adânc în sufletul tău! Vidra-i pentru tine-n lume Ca izvoarele de munte Ce fac Dunărea să spume Din păraiele mărunte... VULPOI (vine șovâind) Hi, hi! Dunăre!... Departe!... Căpitane, eu sunt beat, Ș-aș vrea să-ți spui, căpitane, un lucru foarte ciudat... Adicăte, căpitane... zău, n-are nici o pereche... Dar lasă-mă, căpitane, că să ți-o spui la ureche... RĂZVAN Spune... VULPOI Apoi, căpitane, știi leahul cel blestemat?... Știi cela ce-ți strângea mâna?... Căpitane, eu sunt beat!... Știi, se vâră-n om ca musca?... Știi, chiar cu nepusă masa?... Hi, hi! Știi leahul acela? Iubește pe jupâneasa! RĂZVAN Vidra? VIDRA Eu? VULPOI Da, da, da, Vidra!... Mi-a spus că-i place de foc! Zău așa! Chiar acușica!... Ha, ha, ha! Ce dobitoc!... (Minski se arată în fund.) Dar iată-l! Întreabă-l singur! Bată-l năbădaica, leahul! Hi, hi, hi!... Mi-e somn!... Mi-e lene!... Ba nu! Mă doare stomahul! (Iese.) RĂZVAN (mergând iute înaintea lui Minski și apucându-l de mână) Ascultă-mă, cum te cheamă!... Știi un lucru? Știi sau ba! Noi trebuie să ne batem!... MINSKI Dar pentru ce? RĂZVAN Nu-ntreba!... Pentru ce?... Pentru că... pentru... pentru că, privind la tine, Simțesc un fel de simțire... mai în sfârșit, nu mi-e bine!... O să ne batem chiar astăzi... Chiar acuși! M-ai auzit?... MINSKI Cum așa? Nu pot pricepe, tovarășe preaiubit... Eu nu ți-am făcut nimica... Să ne batem nu-i cu cale... Spune mai întâi pricina... RĂZVAN (cu furie) Nu-mi plac ochii dumitale! Mă supără, mă-ntărâtă, m-aprind... Nu mai pot vorbi!... MINSKI (zâmbind cu dulceață) Numai atâta? Ei bine... atunci, când ne-om întâlni, Mă jur a-mi închide ochii... O să mă feresc de ceartă... Dar sunt grăbit... Am o treabă... Mă duc... Iartă, iartă, iartă!... (Fuge) RĂZVAN (cu dezgust) Ce mișel!... VIDRA Mă mir, Răzvane, văzându-te temător, Nu cumva m-ai crede-n stare pân'la viermi să mă pogor?... RĂZVAN (luând-o de mână cu aprindere) Și palaturi aurite, ș-un acoperiș de paie, Când flacăra le cuprinde, fac tot un fel de văpaie; Iubirea-i un foc, iar focul, oricât de jos ar veni, E grozav când izbucnește, și-i lesne a izbucni! Mi-ești dragă și-n toată lumea găsesc cu putință toate, Dar dragoste fără teamă nu se poate, nu se poate!... VIDRA (arătând în urma lui Minski) Cugetă acum, iubite, de-i cinste pentr-un Răzvan O biată căpitănie: și dânsul e căpitan!... OSTAȘUL (aducând pe Sbierea, care vine cu capul plecat și numără pe degete) Robul de la hatman... (Se închină și iese.) RĂZVAN Sbierea!... SBIEREA (ridicând capul, cu bucurie) Tu ești, Răzvănică dragă?... Și dumneata, jupâneasă?... Parcă văd o pungă-ntreagă!... RĂZVAN Te rog să ne spui și nouă prin ce minune-ncăpuși, Așa departe de țară, tocma-n tabără la ruși? SBIEREA Încăpui ca două-n patru... Ce-ntrebare! Nu știi oare Că tabăra muscălească este foarte-ncăpătoare? Ș-apoi, mai având necazuri, slăbisem mai mult de-un șfert: Carnea spânzură pe mine curat ca un sac deșert... RĂZVAN Eu te-ntreb prin ce-ntâmplare te găsești în astă țară? Cum de te-au luat muscalii?... SBIEREA De la tătari mă luară... RĂZVAN Dar tătarii? SBIEREA Mă robise mai anțărț, când au trecut Prin moșia mea Flămânzii, o moșie lângă Prut. Asta n-ar fi fost nimica, să nu fi luat cu mine Un chimir cu trei fâșicuri pline, pline, pline, pline: Cel dintâi era cu taleri, altul numai cu florinți, Al treilea galbeni, galbeni de cei ungurești cu zimți!... Ce chimir!... De piele neagră, și bagă bine de samă, Avea-n juru-i acățate zece năsturași de-alamă... RĂZVAN (zâmbind) Tătarul de la Moldova, muscalul de la tătar, De la muscal te ia leahul, ș-ar fi cu putință iar De la leah să te ia neamțul, încât astfel într-o zi, Deodată cine mai știe prin ce țară te-ai trezi!... Oare nu era mai lesne, cu puțină cheltuială, Să te răscumperi din lanțuri și să scapi de tărbăceală? SBIEREA Cum? Să mai plătesc? Vai mie? Ar fi mai bine să crap! O asemenea prostie nici nu mi-a trecut prin cap! Ce-mi pasă că nu sunt slobod, când stăpânul mă hrănește? Iar pân-atunci în Moldova venitul meu crește, crește... Ș-apoi eu am totdauna o nădejde-n Dumnezeu, Că sfântul mereu mă scapă, fără să-i dau nici un leu, Decât numai câteodată vro lumânare de ceară, Care, de frica scumpetei, o fac la mine la țară... RĂZVAN Du-te, boierule, du-te! Nădejdea te-a mântuit... Întoarce-te la Moldova fără să fi cheltuit! Te iert pentru-a doua oară... SBIEREA (făcând cruce) În sfârșit, o, Doamne sfinte! RĂZVAN Te-am mai iertat în pădure... SBIEREA Bine că-mi aduci aminte! Răzvănașe, cer dreptate! Ar fi un păcat să tac... Hoții tăi atunci în codru mă despoiară de-un sac. Fii și tu om cumsecade, fă-ți o pomană deplină; Nu te bucura, drăguță, de-o avuție streină... Dă-mi înapoi săculețul!... tu știi c-a fost peste tot Taleri trei mii patru sute cincizeci și șapte ș-un zlot!... VIDRA (luând pe Răzvan la o parte) Vezi! Învață de la dânsul patima ce vrea să zică! Acest om pentr-o lescaie, acest om pentr-o nimică Va suferi cu plăcere, făr' să scoață un suspin, Robie, lanțuri, rușine, bătăi, închisoare, chin... SBIEREA (zâmbind cu mândrie) O, da, da... VIDRA Ș-orice adaos, orice spor de bogăție, În loc ca să-l mărginească, îi dă o poftă mai vie, O dorință mai setoasă ș-un avânt mai arzător De-a vedea lucind în ladă-i sunător pe sunător! SBIEREA O, așa... așa... VIDRA Așterne dinainte-i ca zăpadă Covoare cu pietre scumpe, aur și argint grămadă... SBIEREA (cu desfătare) Și... VIDRA Dânsul tot n-o să-ți zică: Stai! acuma-s mulțumit! SBIEREA Hai-de-de-de! Na! Firește! Doară n-am înnebunit! VIDRA O! dacă și tu, Răzvane, ai simți așa de tare Mândra patimă de-a crește tot mai mare și mai mare, Precum Sbierea mii de galbeni din nimic a secerat, Tu dintr-o căpitănie ai ajunge împărat!... SBIEREA Atunci m-ei da și dobânda... Acum însă, deocamdată, Să ne răfuim cu sacul. Fii datornic bun de plată... Răzvănică, suflețele, să nu uiți că ești creștin... Numai camătă s-ar face nouă sute pe puțin... RĂZVAN Nu!... Departe de la mine toate patimile care Cu lăcomia lui Sbierea au vrun fel de-asemănare! VIDRA (respingându-l cu dispreț) Fugi! Mi-e milă și mi-e jale! Mic, tot mic și iarăși mic! În deșert din înjosire eu mă-ncerc să te ridic! Du-te dar de te-nvârtește în îngusta-ți vizuină: Cearcă-ți mintea-n întuneric, scaldă-ți sufletul în tină! Eu te las! Te las, Răzvane! Om tâmpit și sfiicios! O prăpastie ne desparte: eu prea sus și tu prea jos! (Vrea să iasă. Răzvan se repede după dânsa. Sbierea strigă: „Sacul meu! sacul meu!“...) CÂNTUL IV - ÎNCĂ UN PAS [ modifică ] „Pentru țigani s-au zis multe, ca să nu fie primiți, Căci rușine Eteriei a fi cu țigani uniți, Căci luându-se Elada, de vor fi și ei ostași, Vor cere cu tot cuvântul și ei să fie părtași...“ Beldiman , Jalnica tragodie FEȚELE : RĂZVAN, polcovnic leșesc VIDRA, nevasta lui RĂZAȘUL BAȘOTĂ VULPOI SBIEREA HATMANUL Locuința lui Răzvan într-un orășel leșesc la marginea Moldovei. RĂZAȘUL Nu mai pot, bată-l năpastea! De-atâtica timp în șir Să nu vezi o sărmăluță, ci tot numai borș cu știr! Destulă străinătate! (Arată la gât.) M-am săturat pân-aice: De amărâtă ce mi-e viața, nu mai știu cum i-aș mai zice!... Șase veri și ierni vro șapte, nu o lună sau un an, De când parc-aș fi o umbră după pașii lui Răzvan: Ba zău, chiar umbra, fârtate, când e lumină s-ascunde, Pe când eu rămân cu dânsul, amândoi oricând ș-oriunde!... Haiducit-am împreună și-mpreună am trecut În astă țară leșească, unde dracul s-a născut!... VULPOI (cu displăcere) Haide! Cineva te-ar crede că numai voi amândoi Ați făcut și mari și late! Dar uitat-ai de Vulpoi? RĂZAȘUL Orice-i zice tu, acuma fostul nostru harambașa Ajuns-a obraz de cinste, cât un vizir sau un pașă: E polcovnic, e om mare, și ca mâini o să-l privim Înălțându-se deodată și mai ceva!... Aferim! Nu-i vorbă... I se cuvine!... N-a câștigat de pomană! Chiar săptămâna trecută a mai căpătat o rană În lupta cea cu tătarii... VULPOI Aș! D-abia l-au zgâriat! Sărutare de săgeată... Nu-i lucru de speriat... Dec! A fost rănit și dânsul într-o singură bătaie, După ce trecuse teafăr prin douăzeci de războaie. RĂZAȘUL Dar să lăsăm toate astea... Nu știu ce voiam să-ți zic... Aa! Uite pe fereastră!... Privește!... Nu vezi nimic?... (Cântă, arătând cu mâna.) Cu miros de viorele, Trandafir și micșunele, Bate vântul țării mele! Bate-ai, vântule, curat, Să alini al meu oftat! Bate-ai, vântule, ușor, Să-mi mai treacă din cel dor! Bate-ai, vântule, cu foc, Să mă muți din acest loc! Așa-i, Vulpoiule dragă! Tare mă furnică dorul! Țărișoara-i prea aproape: de-i azvârli cu toporul, Dai de brazda românească!... Ș-apoi astăzi în Moldova nu mai e nici Petrea Șchiopul, Prietenul ciocoimii, bat-o focul și potopul! Alt vodă stătuse-n locu-i, un stăpân mai omenos, Care șade sus, dar ține cu norodul cel de jos! Cică-l cheamă Aron-vodă... un voinic, un flăcăiandru, O viță lăpușnenească: feciorul lui Alexandru... Știi? Cel Alexandru-vodă, ce mânca boieri de vii, Încât îi făcea de groază bejenari pe la pustii!... Așadar, pe-aci mi-e drumul. Trec prin foc și prin furtună! Să mai stea Răzvan și singur... nu rămâi și pace bună!... Mă duc la Iași cu hrisoave... (Scoate din sân o legătură.) Iată-le! Aice sânt Ispisoace și direse chiar de la Ștefan cel Sfânt!... E cam veche legătura, de mare-mult ce-i purtată, Dar n-o las de lângă mine, n-o las cu capul odată! O voi strânge tot la sânu-mi cât voi umbla pe pământ, Și-n urmă, dând ortul popii, o voi duce și-n mormânt!... (Sărută legătura ș-o ascunde.) Voi merge iar cu proțapul, o să vorbesc cu domnia, Doară va da sfântulețul să-mi întoarcă răzășia... VULPOI Drace! Nu cumvași ai crede c-o să rămâi numai eu? Culcă-te pe-acea ureche! Nu cunoști tu gândul meu. Orice țipenie-n lume un sfânt are sau o sfântă: Pe tine, vezi bunăoară, răzășia te frământă, Pe mine mă prigonește frumusețea codrului, Când ședeam cântând din frunză la umbra stejarului. Tu a tale, eu a mele, fiecine ale sale!... Uite, zău, când mi se-ntâmplă de-ntâlnesc viind în cale Un ciocoi ca o fetiță, mititel și curățel, Lins la ceafă, dres la față, sprintenel și spălățel, În sfârșit, o pocitură dintre cele guri căscate... Mă-nvoaltă, mă răsucește ca să-i dau pe după spate!... Când privesc într-o livadă copăcelul ofticos, Cu crengi tocite de-omidă și cu trunchiul găunos, Hoțomanul meu de cuget mă gâdilă și-mi șoptește: Nu-i așa că-n codrul nostru ciuperca mai bine crește? Când aud o păsăruică ciripind pe vrun zăplaz, Mi se pare ciripirea-i că, zău, n-are nici un haz, Căci mi-aduc aminte bine... of, of, of, mi-aduc aminte Cum ciripea dineoare, cum ciripea mai-nainte, Cum ciripea la pădure prin rărișul cel din crâng... Și când mi-o aduc aminte, pe loc îmi vine să plâng! (Intră Răzvan, cu brațul stâng oblojit.) RĂZAȘUL Polcovnice! RĂZVAN Ha? Ce treabă? RĂZAȘUL Dă-mi drumul să plec de-aice. VULPOI Și eu... RĂZVAN Mă lăsați pe mine? VULPOI Ba nu... totuși... cum am zice... RĂZVAN Ce? Nu vă mai place dară al armelor meșteșug? În loc de sabia lată vreți la sapă și la plug? Vi s-a urât cu războaie? Poftiți odihnă?... RĂZAȘUL Nu încă... RĂZVAN Poate vi-i foame? Vi-i sete?... N-aveți cușmă sau opincă? VULPOI Nu... RĂZVAN Atunci care-i pricina? RĂZAȘUL Apoi dă, ce să vorbesc! Mi-e dor de țara Moldovei, de căminul strămoșesc... VULPOI Și mie... RĂZVAN (furios) Așa, nemernici!... Cum! Vouă vi-i dor de țară!... Dar eu? Ce-s eu? Ce? Răspundeți! Sunt o gadină? O fiară? Oare inima-mi cernită, ca o rază dup-un nor, Nu plânge și ea, sărmana, de focul acelui dor? Numai voi iubiți Moldova?... Dor de țară!... Dor de țară!... Rândunicele, când pleacă, se gândesc la primăvară, Ca să se-ntoarcă voioase iar la cuiburile lor, Și numai omul, el singur, să nu simță nici un dor! Fugiți! Lipsiți dinainte-mi... VULPOI Polcovnice... RĂZVAN (lovind cu piciorul în pământ) Dor de țară!... RĂZAȘUL (scărpinându-se la cap) Zău, n-ai cuvânt să te superi... RĂZVAN (punând mâna pe sabie) Ieși afară! Ieși afară!... (Răzașul și Vulpoi ies prin o ușă, pe când Vidra intră prin alta.) VIDRA Ce-nsemnează astă larmă? RĂZVAN Dintâi să mă liniștesc! VIDRA Ești turburat? RĂZVAN Nu-i nimica... Nu poci să mă stăpânesc... Dor de țară!... Sunt cam iute... (Strigă.) Măi Răzașule! Vulpoi!... VIDRA Dar ce vrei să faci, iubite? (Vulpoi intră cu sfială.) RĂZVAN (dându-i mâna) Fie pace între noi!... Celalalt de ce nu vine?... VULPOI Aș! El fulgeră, trăsnește, După cum știi că-i e firea: când se supără, plesnește! RĂZVAN Spune-i că-l rog să mă ierte... Mi-ați vorbit într-un ceas rău. Cât despre plecarea voastră, o să vedem mai târziu. VULPOI Să trăiești! (Iese.) VIDRA Aș vrea să aflu și eu cu tot dinadinsul Ce-i și cum... RĂZVAN Am fost la hatman... VIDRA A! Și ce-ai făcut la dânsul? RĂZVAN Dragă, o să-ți spui în urmă lucrurile ce-am grăit; Ajungă-ți acum dodată că ieșii foarte mâhnit... M-arunc pe cal ca vârtejul, înfig în coasta-i un pinten, Murgul scutură din coamă, zboară vesel, fuge sprinten, Și cu cât sălta mai tare, și cu cât mai mult sărea, Mișcarea-i cea furioasă simțeam că mă răcorea, Până ce-l lăsai în voie, azvărlind din mâini căpăstrul. Astăzi însă de nevoie mă simții împins la mal, Căci dorul țării răzbate pân' și sufletul de cal!... Nainte-mi se dezvăliră, șerpuind ca un balaur, Holde și câmpii, în care, jucând pintre spice de-aur, Se zăreau, ca pietricele presărate pe-un inel, Busuioc și garofiță, toporaș și ghiocel, Iar prin ele-n depărtare, un român muncind la soare, Falnic, rumen, plin de viață, se părea și el o floare!... Le văzui acele locuri și din văz le sărutai: Țara-mi, unde însuși iadul parcă se preface-n rai!... Numai tu poți înțelege, numai tu, Vidro iubită, Poți simți cu ce durere am trecut eu prin ispită Și, scăldând calul în spume, de la țărmul fermecat: Eu și dânsul, fără voie, amândoi ne-am depărtat!... Viu acasă... d-abia însă pus-am piciorul, și iată, Vin Răzașul și Vulpoiul dinaintea mea dodată, Neștiind că-n pieptu-mi arde cel pojar îngrozitor, Și-mi vorbesc de țara noastră, și-mi grăiesc de-al țării dor! Ei să plece la Moldova! Dor de țară! Dor de țară!... Iară sângele meu fierbe! Furia m-apucă iară!... VIDRA Vrea să zică, tu, Răzașul, calul vostru și Vulpoi Sunteți tocmai deopotrivă, tot un fel și tot un soi? RĂZVAN Cum așa?... VIDRA Inima voastră se vaietă și suspină Dup-o pulbere deșartă, o bucată de țărână, Un pământ uscat și rece, de ierburi acoperit, Printre cari o floricică de-ntâmplare-a răsărit!... Asta-i iubirea de țară?... De-așa iubire mi-e jale, De-așa ființă mi-e milă... RĂZVAN Tu iar cu visele tale!... VIDRA Vise!... Nu oricine poate să viseze-al Vidrei vis!... Când te-am întâlnit în codru și-ntâlnindu-te mi-am zis: Acest haiduc o să-ntreacă trândăvita boierime Eu visam... ș-astfel de vise altul nu visează nime! Când te-am smuls la lumea largă din ascunsu-ți adăpost, Împingându-te-nainte, iarăși visul meu a fost! Ș-acum eu visez, Răzvane, când mi se pare ciudată Iubirea țării ce numai prin buruieni se desfată!... Omul ce-și iubește țara cu adevăratul dor Nu-i pasă de lutul țării, ci de-al țării viitor! Năzuiește pân' la stele, fă-te tot și tot mai mare, Și slava-ți o să mărească țara ta din depărtare. Precum luminosul soare, Din lăcașu-i depărtat, Sparge făr' să se pogoare Vălul nopții-ntunecat!... Fie Răzvan orișiunde, el tot țara și-o iubește, Dacă prin faptele sale se ridică și uimește, Încât împrejuru-i face pe străin și pe păgân Să șoptească cu mirare: multe poate un român!... (Sbierea se arată în ușă.) RĂZVAN Tu, jupâne? Cum? Ș-aice?... SBIEREA (frecându-și mâinile) Da, da! Ș-aice! Ș-aice! De ce nu? Viu din Moldova ca să te fac mai ferice... Jupâneasă foarte scumpă, nu știi încă, negreșit, C-uncheșelul dumitale nu mai este?... S-a sfârșit: Și-a încheiat catastihul, isprăvind de cheltuială, Căci și viața omenească-i tot un fel de socoteală... VIDRA (cu răceală) A murit? Ce spui, jupâne? Și dumneata cum o știi? SBIEREA De vro câtva timp încoace eram vecini la moșii. Când mă-ntorsei din robie, cu dobânzi întârziate Cumpărai pe lângă Nistru niște câmpuri nelucrate... Apoi bine, jupâneasă, dumneata acuma ești Deplină stăpânitoare moștenirii părintești: Patru sate, două iazuri, mii de vite râmătoare, Șepte mori, o herghelie, ș-o pădure... Nu vinzi oare? VIDRA Duneata ai vrea să cumperei? SBIEREA Ieftin; bani în țară nu-s! Cu turcii, cu bir, cu dajdii, toți gălbănașii s-au dus... RĂZVAN Nu! Noi nu vindem nimica! Voi lăsa pe leși mai bine Ș-o să m-așez românește în țara mea și la mine... VIDRA Așa? Nu cumva, Răzvane, să ne-nchidem într-un sat, Gustând viața de câmpie și văzduhul cel curat Într-o cușcă mojicească, plină cu miros de varză, În casă grămezi de teancuri și pe-acoperiș o barză? Tu o să petreci, iubite, vânând potârnichi și lupi? Eu purtând grijă de turme, de țarină și de stupi, Iar vătavii, părcălabii și vecinii de moșie, Văzându-ne, o să zică: Ce bună gospodărie!... Frumos trai! plăcută soartă! Noi, o Vidră ș-un Răzvan, Să-nlemnim stând la o parte, nemișcați ca un buștean!... SBIEREA Este foarte potrivită socoteala dumitale: Decât a sta la moșie, mult mai bine cu parale... RĂZVAN Dar ascultă, dragă Vidră, și-n Moldova, ca ș-aici, Se dă cuvenita cinste la ostași și la voinici... SBIEREA (clătinând din cap) Hem! s-ar putea ca ș-acolo să te primească polcovnic... Însă la români o slujbă nu-i tocmai lucru statornic! VIDRA Să văd eu cum se-ncovoaie cu sfială un Răzvan Pe lângă cei mai din coadă boierași de la divan Pentru ca dintr-înșii unul, c-o inimă mai miloasă, Ca la un câine din curte să-i arunce niște oase? Ba poate că și pe Vidra, pe nepoata lui Moțoc, O să mă trimiți, cu lacrimi să mă duc într-un noroc La nevasta vrunui vornic sau la vro logofeteasă, Care n-ar putea la mine să fie nici fată-n casă!... Așa se capătă slujba când tu te pleci ca s-o cei, În loc d-a-i sili prin fapte să te caute chiar ei! Nu, nu! Las' ca țara noastră să simță durerea crudă Că-n sânu-i omul de frunte în deșert îl vezi c-asudă, Și din cupa deznădejdii bând ocară, bând amar, Lucrează și zi și noapte, lucrează tot în zadar, Căci mișeii, ca o strajă, cârma țării împresoară Și pe-oricine nu-i dintr-înșii mi-l resping și mi-l doboară! SBIEREA Ca unul ș-unul fac două, vorbit-ai drept și frumos! Pe mine, zău, tot mișeii din visterie m-au scos. Mulți mișei sunt în Moldova! Dumnezeu să te ferească Eu ș-oricare om de treabă poate să se prăpădească!... (Către Răzvan.) Așadar, vinde-ți moșia, să n-ai bătaie de cap: Uite, eu, ca un prieten, aș vrea numai să te scap... RĂZVAN (luând pe Vidra la o parte) Iubită Vidră, mai lasă... De ce-i astă grabă mare? Eu nu ți-am spus încă toate... Mai este o-mprejurare... (Cu răceală, către Sbierea.) Vino mai târziu, jupâne,... Mai târziu! SBIEREA (cu umilință) Vă las... Vă las... Mă-ntorc într-o jumătate, ba nu! Într-un sfert de ceas. (Se depărtează, apoi se oprește în ușă, se mai închină o dată și iese.) VIDRA (cu tărie) Fie! Eu ți-am spus, Răzvane, ș-acum îți voi spune iară Că Vidra nu vrea să plece ca să se-ngroape la țară... RĂZVAN Bine! Nu ne vom întoarce!... Vreau și eu să-ți dovedesc Cât de mare ți-e puterea și cât de mult te iubesc. VIDRA Dar oare viața-mi întreagă nu-i destul să-ți dovedească, În toată clipa, că Vidra știe și ea să iubească? Eu nu mă gândesc, Răzvane, eu nu mai pot cugeta, Eu nu mai pricep nimica decât înălțarea ta... RĂZVAN Nu vom pleca la Moldova; mă supun voinței tale, Dar lumea-i încăpătoare; s-alegem o altă cale; La nemți, la turci sau aiurea, oriunde-mi vei porunci, Atâta-i cu neputință de-a mai rămânea pe-aci... VIDRA Și de ce-i cu neputință? RĂZVAN Știi c-am fost la hatman... VIDRA Bine... RĂZVAN Acum el n-o mai ascunde ș-o spune la orișicine C-o să fie cu Moldova un război înfricoșat... Astăzi la dânsul acasă ne-a chemat pe toți la sfat, Ne spuse dintâi că leșii sunt rău cu țara nemțească, Ș-având legături cu turcii ar dori să le păzească; Ne mai spuse c-Aron-vodă, noul domn moldovenesc, Ține-mpotriva Turciei cu-mpăratul cel nemțesc; Ne-a mai spus altele multe, înșirând vro patru oare, Și-n sfârșit, drept încheiere, ne-a arătat o scrisoare, În care craiul îi zice să fie gata pe loc A trece hotarul țării cu sabie și cu foc... M-ai lăsa tu oare, Vidro, ca brațul meu să izbească Un piept de român? S-aprinză o colibă românească?... RĂZAȘUL (intrând zăpăcit) Vine hatmanul! El însuși!... (Iese) VIDRA Eu te las a cugeta Că... lovind pe-un domn netrebnic, vei scăpe chiar țara ta... (Vidra iese prin o ușă, pe când prin alta intră hatmanul.) HATMANUL (privind în urma Vidrei) Este sora dumitale? Acea femeie vitează, Ce te-nsoțește-n războaie, înfruntă moartea, veghează Pe câmpul de bătălie, în rând cu ostașii mei, Pe cari ades îi întrece?... Minune dintre femei! RĂZVAN Este Vidra... HATMANUL Astă dată cerul a fost cu dreptate, Dând o asemenea soră la un asemenea frate... (Se așază, se gândește, apoi, după o tăcere.) Fiindcă-astăzi dimineață ne certasem oarecum, Tu nu te-așteptai, sunt sigur, să ne mai vedem acum... RĂZVAN Nu, hatmane. Neașteptată e numai cinstea cea mare De-a te vedea-n locuința unui om fără-nsemnare... HATMANUL În întâlnirea ce-avurăm pare-mi-se că-mi spuseși... RĂZVAN Și ți-o mai spui înc-o dată că-mi dau viața pentru leși, Ș-oriunde mă vor trimite, le voi sluji cu credință, Dar nu mă bat cu românii... nu; asta-i peste putință!... HATMANUL Polcovnice! Bagă seama că, mai mult ca orișicând, Ești dator tocmai acuma să te jertfești chiar nevrând. Ajutorul dumitale, decât altul orișicare, Ni-i cu totul de nevoie în această-mprejurare. Dumneata cunoști Moldova; țara ș-oamenii cunoști, Locurile, rânduiala, tot ce trebui pentru oști... Războaiele se câștigă nu numai prin vitejie; Ades mai mult ca prin brațe se face prin dibăcie... RĂZVAN (posomorându-se) Am înțeles! Prin urmare, vouă vi-i trebuitor Un om vândut, o iscoadă, un mișel, un trădător... HATMANUL A, polcovnice! Se poate să-mi faci astfel de dojene? Dumneata ești leah acuma, căci patria ubi bene, După cum zice latinul, și nu mai ești moldovean: Poți să te bați cu Moldova făr-a te numi viclean... RĂZVAN Hatmane, latinul zice... dar fii bun de-mi tălmăcește, În cuibul meu, la Moldova, nu se-nvață latinește... HATMANUL Țara este unde-i bine... RĂZVAN Așa?... Păcătos latin, Cine iubea deopotrivă pe-un frate și pe-un străin, Zicând că țara-i o turtă, încât să poată stomahul Leah a mă face pe mine, sau muscal să facă leahul! Nu, hatmane! Niciodată!... Fie pâinea cât de rea, Tot mai dulce mi se pare când o știu din țara mea!... HATMANUL (sculându-se) Vrea să zică, ești statornic în hotărârea luată De-a ieși din sânul nostru? RĂZVAN Da. Ș-o mai spui înc-o dată, Dar mă jur că de nevoie și cu părere de rău: Dumneata singur ai face tot așa la locul meu... HATMANUL (așezându-se, după o tăcere) Pe castelanul Piotrowski îl cunoști; rudă cu mine, În războaie totdauna s-a bătut destul de bine, Fiind dintre cei de frunte și la luptă, și la sfat, Nu-i bătrân, nu-i fără stare, este foarte învățat... Ei bine! eu, cum s-ar zice, aș putea să pun la cale Ca nepotul meu Piotrowski să ia sora dumitale... RĂZVAN (sculându-se) Pe Vidra? El o iubește? Ți-a spus? HATMANUL Nu... RĂZVAN El nu ți-a spus? HATMANUL Piotrowski o să m-asculte: tânărul e preasupus... RĂZVAN (liniștindu-se) Bine! O să-ntreb pe Vidra... Vom vedea ce-o să ne zică!... El nu ți-a spus c-o iubește? Să fi spus... Dar nu-i nimică... HATMANUL Ș-aceasta nu-i încă totul. Ca să leg cu țara mea Pe viteazul cel mai mare din câți am putut vedea, Eu, eu, hatmanul, sunt gata să-ți dau în căsătorie Pe fiica mea... RĂZVAN (mișcat) Cum? pe fiica-ți... HATMANUL Așa, polcovnice... RĂZVAN Mie? HATMANUL Nu mă mir că te uimește... RĂZVAN Da! Ș-o s-uimească pe toți! Hatmane! Eu în Moldova știi oare ce-am fost? HATMANUL Ce? RĂZVAN Hoț! HATMANUL (sculându-se cu mirare) Hoț? O, Doamne!... RĂZVAN Hoț de codru! Să răpească și s-omoare, Nu făcea brațul meu alta... Îmi mai dai pe fiica-ți oare? HATMANUL Trecutul nu ne privește... Să privim ce este azi: Eu te văd boier, polcovnic, ostașul cel mai viteaz; Când țara mea-ți datorează izbânde strălucitoare, Iar cine caută pete, le găsește chiar în soare, Eu îți dau pe fiica-mi! RĂZVAN Însă... gândește-te... HATMANUL (așezându-se) M-am gândit. RĂZVAN (după o tăcere) Hatmane prealuminate! În Biblie ai citit Că Faraon din Eghipet s-a-nfundat cu păcătoșii Din voia dumnezeiască în undele Mării Roșii? HATMANUL Dar ce-nsemnează-ntrebarea? RĂZVAN Astfel pieri Faraon; Puțini dintr-ai săi scăpară din acel grozav canon; Totuși, o altă pedeapsă de la urgia cerească, O pedeapsă și mai crudă a trebuit să primească. Dumnezeu îi osândise, în urma celui potop, Mii de veacuri să colinde fără țintă, fără scop, Alungați din țară-n țară, din loc în loc ca o turmă, Disprețuiți de noroade ca lucrul cel mai din urmă, Și-nvârtindu-se pe drumuri, până la groaznica zi Când trâmbița judecății din cer o vor auzi, Ș-atunci lumea despletită, ca muierea vinovată O să strige: Doamne! Doamne! mai iartă-mă ș-astă dată!... HATMANUL Polcovnice! Vino-n fire... RĂZVAN Acel neam nenorocit, La Dumnezeu în osândă și la oameni huiduit, Sufere cu nepăsare mânia ursitei sale, Bărbații lor nu știu alta decât să fure, să-nșale, Tăvălindu-se minciună, în mișelii cufundați, Iar femeile ajută, și chiar întrec pe bărbați, Vânzând drumașilr floarea tinereților plăpânde, Ș-apoi sufletul Satanei, când alta nu se mai vinde, Căci soarta lor e să vânză... nu le pasă ce și cui! HATMANUL Țigani? RĂZVAN (ștergând sudoarea de pe frunte) Tatăl dumitale a fost leah? HATMANUL Ce vrei să-mi spui?... RĂZVAN Însă maica dumitale se zice c-a fost maghiară? HATMANUL Polcovnice! Ce-ntrebare? Unde mergem? RĂZVAN Așadară, Ești maghiar? HATMANUL Ba leah; dar totuși prea ciudate mi se par Aceste vorbe fără noimă... RĂZVAN Ești leah! Vai, nu ești maghiar!... Neamul se ia după taică!... După taică!... Biata mamă De loc nu se socotește, de loc nu se bagă-n samă!... Sărmana maică, ce poartă copilu-n sângele său, Ca să-i dea suflarea vieții, duce chinul cel mai greu, Cu cântecul ei ne-nvață, cu laptele-i ne nutrește; Când plângem noi, ea, drăguța, c-un zâmbet ne liniștește Și plânge de bucurie văzându-ne că zâmbim; Maica, cea dintâi ființă pe care noi o iubim, Cea dintâi ce ne iubește, nu-i nimică! Totu-i tată!... O, dreptate omenească! O, dreptate blestemată!... HATMANUL (cu îngrijire) Polcovnice! Tu mă sperii... Ești bolnav... Ești rătăcit... RĂZVAN Maica mea a fost româncă. Tată-meu... Mai în sfârșit, Eu... eu sunt țigan! HATMANUL O, Doamne! Tu țigan?... Nu-mi place gluma!... RĂZVAN Da! Țigan, țigan!... Ei bine, să te mai vedem acuma!... HATMANUL (își pune mâna pe frunte, se gândește, apoi, după o tăcere, în cursul căreia Răzvan îl privește ațintit) Întreaga țară leșească... RĂZVAN (apucându-l iute de mână) Taci, hatmane! Nu uita Cine-s eu, ș-adu-ți aminte și cine ești dumneata!... În viață numai o dată întâlnii în neagra-mi cale Una singură ființă cu simțirea dumitale, Ce din falnica nălțime a nașterii boierești, Privind cu ochii cu care tu, hatmane, mă privești, Cu mâna-i îmi strânse mâna și-mi vorbi cu omenie. Acea ființă e Vidra... nu soru-mea, ci soție. HATMANUL (sculându-se și răzămându-se de umerii lui Răzvan) Am făcut, ca leah și hatman, tot ce-n putință mi-a stat, Și nimic, nimic în lume din parte-mi n-aș fi cruțat, Ca să câștig țării mele pe iubitul meu tovarăș... Dar nu-i chip! Să fim prieteni! Mâna ta!... spuindu-ți iarăși Că primeam cu bucurie un ginere ca Răzvan!... VULPOI (intrând iute) Polcovnice! De la țară un boier... Un moldovan... (Lasă să intre Bașotă și iese. Răzvan face o mișcare de mirare, Bașotă, văzând pe hatman, se oprește în ușă.) HATMANUL Boierule din Moldova! Nu te cunosc pân-acuma, Și totuși, te rog dă-mi voie ca să-ți spun o vorbă numa... Norodul vostru se zice c-oareșicând ar fi venit Și s-ar trage tocma-tocma din Râmul cel preavestit; Dar cum oare vreți ca lumea să v-asculte, să vă crează, Când întreagă firea voastră cu totul se depărtează Din obiceiul acelor oameni ageri și vârtoși, Pe care voi cu trufie ni-i arătați ca strămoși? Râmlenii cei din vechime căutau fără-ncetare Ca să scoață la lumină tot ce-i bun și tot ce-i mare, Încât la plug și la sapă găseau adesea bărbați Cu cari se fălește lumea: pe Catoni și Cincinați... La voi, însă, când o rază De soare pătrunde-n țară, Toți se scoală, toți turbează, Toți voiesc s-o dea afară!... (Arată la Răzvan și iese.) BAȘOTĂ (închinându-se) Cer iertare; viu d-a dreptul de la drum și plin de prav. Mă cheamă... RĂZVAN Știu cum te cheamă, jupâne mare vătav! Ne cunoaștem foarte bine. BAȘOTĂ (închinându-se) Umplut-ai Moldova-ntreagă de numele dumitale, Și slava ce-o câștigaseși, nu puțin a mai crescut Prin vestea că mai în urmă și pe tătari i-ai bătut; Deci icoana mătăluței, la Cracovia lucrată Și care, cum ești acuma, întocmai astfel te-arată, Stăpânu-meu Aron-vodă o ține-n palatul său, Unde cu multă plăcere putut-am s-o văd și eu; Și cum o văzui, pe dată zis-am: mare, mare, mare! Nas de șoim! O frunte-naltă! din ochi inima tresare! Mai în sfârșit, toată fața numai duh și numai foc!... Căci pe cei aleși de soartă eu unu-i ghicesc pe loc... RĂZVAN Nasul meu, ochii și fruntea vor fi fost de tot altminte; Așadar, nu-i de mirare că nu-ți mai aduci aminte!... Ș-apoi altceva mai este: eu eram atât de mic, Încât vătavul cel mare, zărind un sărman pitic, Nu vrea nici să-l bage-n samă sau d-aproape să-l privească Ș-ar fi putut cu piciorul ca pe-o muscă să-l turtească! Piticul însă de-atuncea, speriat de-un vis grozav, N-a uitat și n-o să-l uite pe-acel puternic vătav... Dar lăsând acestea toate, spune-mi, cinstite jupâne, Ce-ntâmplare, ce furtună te-o fi aducând la mine? BAȘOTĂ (închinându-se) Măria-sa Aron-vodă, din voia lui Dumnezeu Moșteanul țării Moldovei, domnul și stăpânul meu Ba și naș, căci mai deunăzi, din părinteasca sa milă, Mi-a făcut nespusa cinste de-a-mi boteza o copilă Mă trimite cu solie la polcovnicul Răzvan, Ca să-i spui că-l cheamă țara, dându-i un loc în divan... RĂZVAN În divan?... BAȘOTĂ (închinându-se) Suntem în luptă cu puterile păgâne, Și, după câte se spune, o să mai vedem ca mâine Că și leahul trece Nistrul turcului în ajutor. Un război atât de strașnic nu-i tocmai lucru ușor! Deși nemții și muntenii sunt legați cu noi frățește, Deși oști avem destule, deși hrana nu lipsește, Totuși, este trebuință și de-un hatman ispitit: Stăpânul meu Aron-vodă la dumneata s-a gândit... RĂZVAN (iute) Cum ai spus? Ce zici? Eu hatman? Mai spune dar înc-o dată!... Hatman?... Hatman în Moldova?... Ce-ntâmplare neașteptată!... BAȘOTĂ (închinându-se) Sărut mâna. Merg la gazdă și stau gata orișicând La porunca dumitale... Cred c-o să plecăm curând... (Iese cu multă umilință, pe când Vidra se arată în altă ușă, oprindu-se fără a fi văzută de Răzvan.) RĂZVAN (după o tăcere) Acest om fără dreptate de nu m-arunca-n robie, Eu n-aș fi cătat lumină la codru și-n haiducie; De nu mă ducea norocul în umbra negrei păduri, Pe minunata mea Vidră n-aș fi întâlnit-o aiuri; De nu iubeam o femeie cu o inimă semeață, N-aș fi găsit în războaie un nume ș-o nouă viață!... Acest om, fără s-o știe, m-a ridicat pân-aci: O, Doamne! căile tale cine le poate ghici! Tu, ce pe dușmanii noștri ades ni-i faci o unealtă, Prin care te-mpingi cu-ncetul la ținta cea mai înaltă!... VIDRA (apropiindu-se) Jupâne! Jupâne hatman! RĂZVAN (strângându-i mâna) Tu o știi?... VIDRA Ți-a mai rămas Să faci pe calea măririi un singur, un singur pas! RĂZVAN Un pas?... VIDRA Ca s-apuci cu fală scaunul lui Ștefan cel Mare Și patruzeci mii de oaste să te-aștepte-n ascultare, Bucuroși a-nfige lancea în ce parte-i va-ndrepta Un deget al mâinei tale, o vorbă din gura ta!... RĂZVAN (turburat) Scaunul lui Ștefan cel Mare?... VIDRA Ștefan cel Mare, iubite! RĂZVAN (punând mâna pe brațul cel legat) Știi tu oare că tătarii poartă săgeți otrăvite?... Astă rană... VIDRA (zâmbind) Astă rană? Ei bine?... Ce-i?... Să vedem!... Te temi de moarte, Răzvane?... De când asta?... RĂZVAN Da, mă tem!... Nu mă temeam mai-nainte, până ce cu desfătare Nu gustai, Vidro iubită, din fagurul de-a fi mare! VIDRA Așa-i, Răzvane, că-i dulce?... RĂZVAN O, nepoata lui Moțoc! Sufletul meu fără tine n-ar fi cunoscut de loc Astă simțire ciudată, ce-l îndeamnă să dorească Jos la picioarele sale toată lumea s-o privească!... VIDRA Și numai tu ca un munte ce primește cel dintăi Mândrul soare, pe când noaptea stă culcată peste văi!... RĂZVAN O, da! Voiesc a fi mare, precum Sbierea cu grămadă Voiește movile de-aur numai la dânsul în ladă! (Sbierea scoate capul prin ușa din fund.) Însă rana brațu-mi arde... O săgeată cu venin! SBIEREA (înaintând) Vindeți? Dacă dați mai ieftin, eu plătesc acum peșin... CÂNTUL V - MĂRIREA [ modifică ] „Așa s-a plătit și lui Răzvan răul ce-i făcuse și el lui Aron-vodă...“ Miron Costin, cap. II FEȚELE : RĂZVAN, hatman moldovenesc VIDRA RĂZAȘUL BAȘOTĂ TĂNASE VULPOI SBIEREA ȘOLTUZUL UN COPIL, MAI MULȚI CĂPITANI ȘI TÂRGOVEȚI. Palatul lui Răzvan la Iași. (Răzașul șade gânditor, fluierând o doină, cu capul plecat pe mână. Afară se aud din depărtare împușcături de tun.) VULPOI (intrând) Bună ziua, căpitane! RĂZAȘUL Ziua rea, nu ziua bună! Unde vezi tu bunătate, când tot fulgeră și tună? Măi, Vulpoiule, nu-i bine... VULPOI Te prea poftesc mai întăi Să te-nveți a nu-mi mai zice nici „Vulpoiule“, nici „măi“! Sunt căpitan ca și tine, și nu-s căpitan degeaba: Te rog dar să-mi zici de-acuma: „căpitane“... RĂZAȘUL Mare treabă! Nu cumva să-ți zic „jupâne“, sau „boierule“? Ce spui!? Mai așteaptă! Deocamdată, pune-ți, dragă, pofta-n cui!... Leahul ne trimite-ntruna ghiulele peste ghiulele, Noi stăm închiși în cetate ca dobitocul în piele, Merinda se-mpuținează, iarbă de pușcă mă tem Că peste două-trei zile de leac n-o să mai avem, Și tu te gândești acuma, moară stricată! dihane! A da lege și poruncă ca eu să-ți zic: „căpitane“?... VULPOI Te sperie leahul?... Asta-i?... Apoi pe pace să fii. Noi ne-am înfrățit cu dânșii. RĂZAȘUL Dar tu de unde o știi?... VULPOI Drace! Vulpoi ce nu știe? Ascultă, să-ți spui pe față, Măria-sa Aron-vodă trimis-a azi-dimineață Chiar pe Bașotă vatavul drept la hatmanul leșesc... RĂZAȘUL Și crezi tu?... VULPOI Cu bună samă! Nicidecum nu mă-ndoiesc!... Leșii sunt gata la pace... Vrei dovezi? Ei bine, iată!... Dintâi cetatea Sucevei nu s-a luat niciodată Și, prin urmare, nici astăzi nu se ia așa ușor; Apoi Bașotă vatavul e un faimos vorbitor Și deci, îndrugând la fleacuri, pe leși o să-i amețească, Că-i știut ce fel de poamă-i înțelepciunea leșească; În sfârșit, dușmanul vede că nu-i glumă cu Răzvan, Cunoscându-l din aproape că-i suflet de hoțoman!... Așadar, la dracu lupta, ducă-se naibei vrăjmașul, Târgu-i rupt, pacea-i făcută, n-ar strica nici aldămașul; Crâșmăreasa nu-i departe: o măsură, doi șalăi, Cotnar din via domnească... RĂZAȘUL Măi Vulpoiule... VULPOI Iar „măi“? Nu poți să zici „căpitane“?... Zău c-o s-ajungă la ceartă!... RĂZAȘUL Bre, n-am văzut pân-acuma o făptură mai deșartă, Trăsni-te-ar căpitănia, căpitane mare fleac! Sunt sute de semne rele, iar bune nu-s nici de leac. Hatmanul nostru, de pildă, când intră, când vrea să iasă... Mereu se tot poticnește, intrând și ieșind din casă... VULPOI Dec! Astea sunt semne bune! RĂZAȘUL Semne bune? VULPOI Negreșit! Este rău când omul cade, iar nu când s-a poticnit... RĂZAȘUL Vezi că ș-altceva mai este... VULPOI Orișicâte mi s-ar spune, Tălmăcind cum se cuvine, toate semnele sunt bune! TĂNASE (intrând) O veste, copii!... O veste!... VULPOI Căpitani, iar nu copii! Te rog, căpitan Tănase, ca și dumneata s-o știi... Am ajuns și eu odată să fiu un obraz în lume, Și tocmai acuma nimeni nu vrea să-mi zică pe nume!... RĂZAȘUL Ce veste? TĂNASE O veste mare. Vatav Bașotă-n sfârșit Împacă treaba cu leșii, și domnul a iscălit... Avem pace chiar la vreme: ne lipseau hrana și pravul, Nu era chip a mai merge... VULPOI Isteț mai e și vatavul! RĂZAȘUL Cu leșii?... Asta-i nimică!... Mai este turc și tătar... VULPOI Haida-de! Ei sunt departe... Grijă le porți în zadar... TĂNASE Ba nu-i vorbă că-s departe; dar leșii se-ndatorează A ne tocmi și cu dânșii... RĂZAȘUL Cine-i nebun ca să-i crează! (Afară se aud strigăte: „Să trăiască Aron-vodă“.) VULPOI Aron-vodă să trăiască... Auziți ce chiu? ce zvon? Mult mai iubește norodul pe măria-sa Aron! TĂNASE Adică, orice s-ar zice, e un vodă cumsecade: Pe sărăcimea o cruță, pe cei cu caftan îi rade, Iar nu lasă pe ciocoiul, fără fund și fără dop, Să despoaie toată țara, cum făcea Petrea cel Șchiop!... Însă nu-i lucru temeinic a norodului strigare. Sunt bătrân. Văzui cam multe... Strigau alții și mai tare: „Să trăiască Lăpușneanul“, și-l vicleniră urât: „Despot-vodă să trăiască“, ș-apoi mi l-au omorât; „Să trăiască Ștefan Tomșa“, și-l goniră ca pe-un câine; „Ioan-vodă să trăiască“, și-l dete-n gheare păgâne... Într-o clipă Lăpușneanul, Tomșa, Despot și Ion Fură jos și jos dodată... Vai și de vodă Aron! Una crede ș-alta spune, iar face din zăpăcire Necrezute și nespuse: așa-i românul din fire. RĂZAȘUL Bine-ar fi s-avem odihnă! După ce de la divan Mi-am câștigat judecata mulțumită lui Răzvan, Cum aș mai zbura, bădiță, să-mi mai văz de răzășie!... VULPOI Nu-ți este greu, căpitane, ca să spui o nerozie? Eu, unul, din ziulica de când m-am căpitănit, Uitat-am nu răzășia, ci chiar codrul înverzit!... Ș-aice-s ca și-n pădure, având puterea de-a face, Fără frică de pedeapsă, tot ce vreau și tot ce-mi place. Neghiobii, ce nu m-ascultă, stau la pândă de-i ochesc, Apoi mi-i iau la bătaie, mi-i închid și mi-i globesc... Suntem oameni, căpitane, pentru cari totul e lesne, Căci lumea cea mai măruntă nu ne-ajunge nici la glezne. Venit-a apa la moară! Vom măcina cât putem: Să ne folosim de timpuri când alții de noi se tem!... Ce să te mai plângi atâta pentr-un pai de răzășie, Când acuma țara-ntreagă e pentru noi o moșie!... RĂZVAN (intră foarte tulburat) Bine că sunteți aice!... Unde-i Vidra? Ascultați!... Mergeți... Pe toți căpitanii pe dată să mi-i chemați!... Eu v-am fost ca ș-un părinte!... Adunați-i mai în pripă!... Timpul zboară... Mai degrabă!... Într-o clipă! într-o clipă!... (Iese prin ușa din stânga.) VULPOI Ha, ha! Înțeles-ați oare vrun singur cuvânt măcar? Mă tem că hatmanul nostru e cu trei roate la car.... RĂZAȘUL Ce-ți spuneam eu dineoară? Tot la vorba ceea vine: Poticneala-i mare lucru... Măi Vulpoiule, nu-i bine!... VULPOI (furios) Măi? Iar măi?... TĂNASE Noi pierdem vremea, tot la fleacuri înșirând!... Haidem! Pe toți căpitanii să-i adunăm mai curând, Hatmanul știe ce face. El învață, el răspunde. Este datoria noastră ca să-l ajutăm oriunde... Eu știu că-n țara Moldovei unul e Răzvan, mă jur! Păcat că-i țigan... La dracu!... Ăsta-i singuru-i cusur! (Ies toți prin ușa din fund, pe când prin cea din stânga intră Răzvan și Vidra.) RĂZVAN Da! S-au împăcat cu leșii... VIDRA Și cu păgânii?... RĂZVAN Firește! VIDRA Trebuia tu să-i dai sfaturi... RĂZVAN De la mine nu primește... Atâta-i mai rău! Iubito, cată drept în ochii mei! Drept!... Așa!... Spune-mi, acuma, nu citești nimic în ei?... VIDRA (cu nedumerire) Sunt tulburi... RĂZVAN Tulburi? Atâta?... Foarte bine! Vrea să zică, Nici Aron-vodă în ochii-mi n-a putut citi nimică... Ochii mi-au fost cu credință... (Strângând pumnii și cu un glas înecat.) Vidro! Vidro!... Eu voiesc Negreșit una din două: sau moarte, ori să domnesc! VIDRA Asta-i și dorința Vidrei... Însă trebui amânată... Nu-i timp... RĂZVAN Astăzi, astăzi, astăzi; sau astăzi, ori niciodată! Aron se-mpacă cu leșii, și cu ajutorul lor Se-ntărește la domnie, pe când eu sughiț și mor! Prin dușmani să mă slăvească, iar slava duce la toate!... Aron se-mpacă cu leșii... Fără nume, fără tron, Ce fac eu?... Răspunde-mi, Vidro!... Așadară, jos Aron!... VIDRA Nu te grăbi!... mă-ngrijește o presimțire ciudată. Și presimțirea femeii nu se-nșeală niciodată... RĂZVAN Vorbe seci! VIDRA O, nu, Răzvane! Chiar astăzi eu am visat O vedenie grozavă, un lucru înfricoșat!... Maica ta-n haine cernite din mormânt pășea spre mine, Ochii-i se-necau, în lacrimi, pieptu-i gemea de suspine. Și durerea-i, plămădită cu mânia la un loc, Îmi striga din gura-i moartă: Piei, nepoata lui Moțoc!... RĂZVAN Vise! O nimica toată! Luptătorul care-n viață Întâlnește la tot pasul însăși moartea față-n față, Încât i se par acuma deopotrivă morți și vii, Nu-l tulbură o nălucă ce sperie pe copii!... Ș-apoi unde-i acea Vidră care-mi tot spunea odată De-a nu fi ca mici pâraie, ci ca Dunărea cea lată? Unde-i acea Vidră care zi și noapte mă-nvăța Că pân' și iubirea țării e pofta de-a se nălța? Unde-i acea mare Vidră ale căreia cuvinte, Ca o sămânță măruntă, îmi cădeau adânc în minte, Și din tainicele brazde ale sufletului meu, Prinzând rădăcini cu-ncetul, dezvălindu-se mereu, Ieșir-acuma deodată, pline de suc și de viață, Râzând de viscoli, ca bradul încins cu sute de brață? Unde-i Vidra?... Denainte-mi stă un chip tremurător, Ce de spaimă crede-n umbre și plânge de spaima lor... Așa? Tu, ce-ai fost în stare, cu-mbrânciri necontenite, Pân' la marginea măririi să m-aduci pe nesimțite, Tocmai astăzi, când ajungem la doritul nostru mal Te-ngrozește fața mării ce ridică val pe val?... Află dară că degeaba unda muge, vântul geme; Răzvan, împins pân-aice, de furtuni nu se mai teme, Și călcând cu disperare peste undă, peste vânt, Va ști să meargă-nainte: sau la tron, ori la mormânt!... (Intră Răzașul, Vulpoi, Tănase și mai mulți căpitani.) VIDRA Mă duc să mă-nchin, Răzvane... Numai în zile de goană Omul uită necredința și-nțelege o icoană!... (Iese.) CĂPITANII Să trăiești! RĂZVAN Nu-i timp de vorbe!... Pe când viteazul Mihai Scaldă Țara Muntenească de la Giurgiu pân' la plai, În sângele de năpârcă al urdiilor păgâne; Pe când Jigmon ungureanul, la hotarele române, Păscut cu noi împreună de șarpele veninos, Își pune pieptul în luptă pentru crucea lui Hristos; Pe când neamțul, frâncul, papa, țările creștine toate S-au unit ca să doboare spurcata păgânătate, Numai leșii cei zburdalnici sunt cu turcul înțeleși, Iar domnul Aron al vostru s-a tocmit argat la leși! Sunteți români, și românii n-au suferit niciodată Pe fruntea domnilor țării măcar o singură pată! Un vodă-i un fel de doftor, și norodul, frații mei, Nu-i dator să fie jertfa doftorilor celor răi!... Mulți domni avuse Moldova; cei buni au domnit o viață, Celalți au purtat cununa o singură dimineață; Căci făcându-se lumină și soarele fiind sus, Poporul da jos pe-aceia pe cari poporul i-a pus!... Un vodă, ca orișicine, își ia plata după faptă... M-ați înțeles? Vremea trece... CĂPITANII Jos Aron!... RĂZVAN (arătând ușa) Țara v-așteaptă! (Căpitanii ies, afară de Vulpoi și de Tănase.) VULPOI Să-l ucidem?... RĂZVAN Nu, lăsați-l!... Domnii când nu mai domnesc S-aseamănă cu strigoii: ei umblă, dar nu trăiesc... VULPOI Bine!... RĂZVAN După ce-l veți prinde, să dați semne din pistoale!... VULPOI Înțeleg!... Ș-apoi să facem ca norodul să se scoale, Ș-adunându-se cu gloată, mic și mare pe maidan, Să zbiere dobitocește: „Trăiască vodă Răzvan“... RĂZVAN Pe Bașotă... VULPOI Știu! Cu dânsul voi avea chiar eu a face: De mult îl pândesc de-aproape, căci nici de frică nu-mi place!... (Iese.) TĂNASE O să plec și eu îndată, numai o vorbă să-ți spui... Faci rău!... RĂZVAN De ce? TĂNASE Apoi bine, nu se cade orișicui A ședea pe scaunul țării... RĂZVAN Ce-nsemnează?... TĂNASE Proasta minte Ar vrea să-ndulcească vorba și nu găsește cuvinte... Dă-mi voie să-ți spui pe față... RĂZVAN Spune verde, moș Tănas! TĂNASE Despot fu grec, Ioan-vodă fu armean și Iancu sas... Dar orișicum pân-acilea, din mila dumnezeiască, Noi n-am avut nici un vodă... știi! Țara o să cârtească. Ce să-i faci!... Mai bine hatman. Să nu fi fost tată-tău... RĂZVAN (încruntat) Cum?... TĂNASE Apoi de! Bătrânețe!... Să ne ierte Dumnezeu!... (Iese.) RĂZVAN (Se așază cu capul plecat pe mâini, apoi se scoală, face în tăcere cățiva pași prin odaie, se oprește pe loc.) Nu-i greu încă patru zile de-a ne mai lupta-n cetate, Pân' ce tabăra lui Jigmon va lovi pe leși la spate... Docamdată, pân-atunce, nu ne temem de păgâni: Ramazanul lor mai ține tocmai două săptămâni... M-am gândit bine la toate... Câte griji și câte trude Numai ca s-apuci domnia!... (Cu tulburare.) Dar pistolul nu s-aude!... (Ascultând.) Nu!... Tot nu!... (Își freacă fruntea, se așază iarăși pe divan și pleacă capul pe mâini.) VIDRA (intrând încet) Acum, iubite, nu-i timp a mai cugeta! Steaua lui Răzvan e mare: încrede-te-n steaua ta!... Fii bărbat în orice soartă: și-n cădere, și-n izbândă, Privind cu sângele rece la răsplată sau osândă!... RĂZVAN (sculându-se) Tu n-ai auzit pistolul? VIDRA De nu vei avea noroc, Blăstemul o să izbească pe nepoata lui Moțoc, Care din cupa măririi s-a străduit să te-mbete. Și nici ea nu-i vinovată! Nu!... Sunt neamuri cu pecete, În cari Dumnezeu sădește vrun bine sau vrun păcat, Ș-apoi toți de-același sânge îl moștenesc ne-ncetat! Neamul lui Moțoc nu poate s-aibă altă cugetare, Decât numai-numai-numai văpaia s-ajungă mare!... RĂZVAN Tu n-ai auzit pistolul?... Pistolul!.... Nu l-ai auzit? Spune! (Cu furie.) Ureche! Ureche!... (Afară se aude o împușcătură.) A! De-acuma s-a sfârșit! Sunt domn! Trăiască domnia!... (Cu amărăciune.) Cât de lesne, cât de iute Se răstoarnă domnii țării, cel mult în zece minute! (Către Vidra.) Dar tu nu mai spui nimica? Mai dinioară mi-ai zis Nu știu ce... ba mi se pare... de!... îmi povesteai un vis... Mai spune-mi-l înc-o dată... VIDRA (îngenunchind) Îți mulțumesc, Doamne sfinte, C-ai auzit cu-ndurare o rugăciune fierbinte!... (Se scoală) Crezut-ai oare, Răzvane, că se poate speria De niște deșerte vise chiar o inimă c-a mea? Gândit-ai oare, iubite, c-o nălucă muierească Ar putea glasul măririi în pieptu-mi să-l năbușească?... Vântulețul, ce-adiază printre vițe din lăstar, Rămâne fără putere în fața unui stejar, Pe care numai furtuna îl zguduie și-l sfăramă... RĂZVAN Furtună?... VIDRA Cea mai cumplită! RĂZVAN Ești doamnă, Vidro... VIDRA Sunt mamă!... Aici copilul se mișcă... Simțindu-l în sânul meu, Uit toate și văd acuma, văd că-s femeie și eu!... (Afară se aud strigăte: „Să trăiască Răzvan-vodă!“) RĂZVAN Ascultă, iubito Vidră! Ascultă, scumpo soție!... Sângele nostru din leagăn va moșteni o domnie!... (Intră Șoltuzul și mai mulți târgoveți.) ȘOLTUZUL (închinând lui Răzvan pe o tablă de argint struguri și spice de grâu) După datina străbună, rămasă de la mai-mari, Eu, șoltuzul ot-Suceava, cu cei doisprezece părgari, Aleși ca să fim în fruntea târgoveților d-aice, Dorim măriilor-voastre ani mulți și viață ferice, Încât să-ncingeți Moldova, asemenea unui brâu, Numai cu livezi de struguri, numai cu câmpii de grâu; Căci norodul, dând domnia, se mulțumește cu poame, Ca să nu piară de sete și să nu moară de foame. RĂZVAN Primesc din mâinile voastre prinosul de bun ogur, Ș-a fi părintele țării făgăduiesc și mă jur: Nu voi uita niciodată c-a românului tărie Este plugul și cântarul mai presus de boierie... ȘOLTUZUL Tot după vechi obiceie, păstrate din veac în veac, Ales-am din sânul nostru băiatul cel mai sărac, Pentru că măriei-tale din gura-i copilărească Să dea, fără să se teamă, o povață bătrânească... Copile, sărută poala îmbrăcămintei domnești, Și cum vei putea mai bine, orația s-o citești! BĂIATUL (după ce sărută mâna ce-i întinde Răzvan) Măria-ta! Nu te supăra, Ci fii bun a ne-asculta! Îți vom spune cam multe Și mărunte, Dar tot lucruri plăcute, Să fie drag orișicui să ne-asculte! O sută de ani să domnești, Pe dușmani să-i biruiești, Pe vrășmași să-i pedepsești. Dar cu moldovenii tăi, Măcar de-o fi și răi, Măria-ta, să fii bun cu ei; Și de-i vedea unii și desculți, Măria-ta tot să-i asculți; Căci norodul e cam năzdrăvan: Face multe pozne într-u an; Și țara-i cam nebună: Face multe pozne și-ntr-o lună; Ba le-ndemână; Și-ntr-o săptămână; Iar de nu te-i păzi, Chiar într-o zi Multe-i auzi! RĂZVAN (dându-i o pungă) Destul! Să trăiești, băiete!... (Intră Răzașul, Tănase și mai mulți căpitani.) RĂZAȘUL Măria-ta! Sănătate! Isprăvit-am toată treaba fără multă greutate: P-Aron-vodă la răcoare în spătărie l-am pus; Boierii, mitropolitul, pe toți la palat i-am dus; Mai în sfârșit, lucru-i gata! RĂZVAN Unde-i Bașotă? RĂZAȘUL El are Pe Vulpoi cu toată ceata de vânători în spinare. RĂZVAN Bine, dragii mei tovarăși!... Stăpânirea-mi în curând La toți și la fiecare va da răsplată pe rând... SBIEREA (intrând iute, speriat, pierzând răsuflul, cu o lădiță în mână) Jupâne!... Mărite Doamne!... Scapă-mă! Norodul pradă! Sinete, zapise, țara, lumea-i în această ladă!... RĂZVAN Liniștește-te, jupâne. Averea-ți chiar pe maidan O poți lăsa fără grijă în zilele lui Răzvan... SBIEREA (răsuflând mai ușor și făcând semnul crucii) În ladă tot e mai sigur!... Părăluța cere pază: Mai bine s-o ții sub cheie, ca nimene să n-o vază... VIDRA Doamne, soțule, stăpâne! Nu mă mai pot opri!... Într-un glas cu țara-ntreagă, viu a-ți ura ș-a-ți dori O domnie fericită... Ba înc-aș mai vrea ca mâine Tu să legi într-o cunună toate țările române, Încât de la Marea Neagră pân' la falnicul Carpat, Să nu domnești ca un vodă, ci ca Răzvan-împărat! CĂPITANII Da, da, da! Împărăție!... RĂZVAN (trist) Ar fi bine docamdată Să rămânem cu Moldova! SBIEREA Ce om fără judecată! Dar Moldova-i sărăcită! Nu-i chip astfel s-o cârpești Decât unind laolaltă mai multe țări românești... Două și două fac patru: cea mai dreaptă socoteală!... RĂZAȘUL Vulpoi avuse dreptate... Nu mai cred în poticneală!... Toate semnele sunt bune!... Măria-ta, la palat Ne-așteaptă mitropolitul cu toți boierii din sfat!... RĂZVAN Să mergem! Voiesc acuma din gura domniei-mele Țara s-audă nădejdea d-a scăpa din zile grele. SBIEREA (cu umilință) Stăpâne preamilostive, unde-i merge merg și eu; Lada mea e-n siguranță numai lângă domnul meu!... (Toți se pregătesc a ieși) VULPOI (intrând cu spaimă) Pierduți!... TOȚI Ce veste? VULPOI Vătavul... TOȚI Ce-i?... VULPOI Bașotă... TOȚI Zi!... VULPOI Trădare! Scăpă din mâinile mele, deschise poarta cea mare, Leșii au umplut cetatea!... (Sbierea cade mort, fulgerat de apoplexie.) RĂZAȘUL (clătinând din cap) Poticneala!... TĂNASE Eu știam Că nu se cădea s-apuce scaunul țării orice neam... VIDRA (luând pe Răzvan de mână) Iubite! Nu sta pe gânduri... Când soarta te prigonește, Fii mândru chiar în cădere!... CĂPITANII Măria-ta! Poruncește!... VIDRA Și ce s-așteptați voi oare de la viteazul Răzvan Decât paloșul în mână și-nainte la dușman? RĂZVAN (scoțând sabia) Să trăiască neagra moarte! Ne cunoaștem foarte bine!... Cine vrea s-o strângă-n brațe, iată calea! După mine!... Moartea-i mireasă, Mormântu-i casă, Viermii sunt nași, Hai la vrăjmași! (Iese urmat de căpitani.) VIDRA Moarte!... Moarte!... Dar se poate?... Moară oamenii cei mici, Precum călcâiul turtește moșoroiul de furnici; Omul, însă, care lumea pe palmă-i ar vrea s-o poarte, Zodia-i, scrisă pe frunte, respinge pizmașa moarte!... (Se gândește.) Dumnezeule puternic! De ce mai faci uriași Dacă-n rând cu toți piticii pradă morții vrei să-i lași?... Cum? Cereasca ta dreptate se pogoară pân' la fiară: Vulturul trăiește veacuri, iar musca d-abia o vară, Și numai omul cel mare, stăpâne, tu-l osândești Ca să moară dopotrivă cu muștele omenești!... (Se cutremură.) O, nu, nu! Răzvan nu moare!... Orice pai în astă lume Trebui s-aibă vro ursită, o țintă, vrun scop anume, La care-i dator să meargă, de vântul sorții împins, Și cade numai atunce când este semnul atins!... Calea lui Răzvan e lungă și d-abia se desfășoară: Pân' la capăt de departe... Răzvan nu poate să moară! Nici chiar Dumnezeu el însuși nu schimbă ceea ce-i scris!... (Iute.) În genunchi, Vidro!... (Îngenunchează și ridică ochii în sus.) Iertare!... (Cu spaimă, punând mâna la ochi) Visul meu!... Grozavul vis! (Sculându-se cu tărie.) Și de ce eu stau aice, când Răzvan înfruntă focul? Dați-mi armă!... Lângă dânsul, în primejdie mi-e locul... (Se repede la armătura de pe perete și se oprește.) Dar copilul meu, o, Doamne! (Se cutremură.) (Din spațiu răsună o voce ca un echo: „Dar copilul meu?“ Vidra cu groază își întoarce fața spre ușă, ca și când ar vedea pe cineva acolo.) Muma lui Răzvan!... Mă-ntreabă... Și ce-i pot răspunde eu? (Făcând semnul crucii.) Piei, nălucă, piei! Sunt mamă! (Face un pas îndărăt.) Nu te-apropia!... (Răsună iarăși ecoul: „Sunt mamă!“... Vidra, zdrobită de emoțiune, se aruncă pe divan.) Ea vrea dinte pentru dinte! Muma mumei cere samă!... (Face o sforțare și se scoală cu energie.) Oare nu mai sunt eu Vidra? (Abătură.) E cumplit al mumei dor!... (Pe prag apare Răzvan, greu rănit, ținut de Vulpoi și de Răzaș. Vidra se repede îniante-i.) A! Scăpat! Ce fericire!... Tu! RĂZVAN (cu un glas slab, pe când Vulpoi și Răzașul îl pun pe divan.) Am biruit și mor!... (Arătând la cadavrul lui Sbierea.) Nu-mi ziceai tu, oare, Vidro, să fiu întocmai ca Sbierea? Eu cu cinstea și mărirea, el cu prada și averea! (Vidra îngenunchează și-și ascunde fața în mâini.) Dar ce-i mai trebui acuma mii de galbeni în grămezi? Ce-mi folosește domnia?... Pe-amândoi aci ne vezi Praf, pulbere și cenușă!... Nebuni, ce din lăcomie, El pentr-o biată lescaie, eu pentr-un ceas de mândrie, Necruțând nimica-n lume, neștiind nimica sfânt, Uitam că viața-i o punte dintre leagăn și mormânt!... (Cu durere.) Mi se-ntunecă vederea, dar văd ceva de departe... O jumătate din mine de cealaltă se desparte... Ah! veniți, veniți cu toții!... Unde-i bătrânul Tănas?... RĂZAȘUL Apărându-te pe tine, mort în luptă a rămas!... (Vulpoi plânge.) RĂZVAN (în agonie) Țigan!... Țigan!... Apă!... Apă!... (Cade mort peste Sbierea.) RĂZAȘUL Decât o așa domnie, Mii de tunete, mai bine-i un petec de răzășie!... Zmeul zmeilor să-ncapă într-o șchioapă de mormânt!... VULPOI (cu spaimă) Nu vezi că-i moartă și Vidra?... N-a zis un singur cuvânt, Nici o vorbă, nici un țipet, privind pe Răzvan că moare!... VIDRA (sculându-se liniștită) Voi puteți vorbi ș-a plânge!... VULPOI Doamnă!... VIDRA Pe voi nu vă doare!... RĂZAȘUL (cu furie) Dar tu l-ai ucis, ciocoaică! Tu la moarte l-aduseși! O să mi-o plătești acuma, tune-fulgere!... (Scoate cuțitul și voiește s-o lovească.) VIDRA (cu sânge rece, arătând la ușă) Să ieși! (Răzașul lasă mâna în jos și pleacă capul.)


content:
Introducere la scrisorile lui Ion Ghica către Vasile Alecsandri (scrisă de V. Alecsandri) Introducțiune Clucerul Alecu Gheorghescu Polcovnicul Ioniță Ceganu Din vremea lui Caragea Școala acum 50 de ani Din timpul zaverii Liberalii de altădată Generalul Coletti la 1835 David Urquhard Libertatea Egalitatea O călătorie de la București la Iași înainte de 1848 Dascăli greci și dascăli români Tunsu și Jianu Teodoros Teodor Diamant Căpitanu Laurent (1) Căpitanu Laurent (2) Legile Băltărețu Bârzof Insula Prosta Ioan Cîmpineanu Amintiri despre Grigorie Alexandrescu Nicu Bălcescu


content:
ION GHICA ----- Vremurile din urmă sunt remarcate, în Franța, prin aparițiunea a numeroase volume de domeniul literaturei personale. Nu e nevoie să lămuresc că literatura personală are ca înțeles toate acele pagini în care scriitorii își însemnează cele mai intime și sincere cugetări, simțiri și impresiuni, și pe cari, cei mai mulți dintr'înșii le lasă a fi publicate post-mortem . In general, ast-fel de note pun mai clar în lumină adevăratul temperament al scriitorului, și ridică perdeaua care ascundea culisele vieței lui intime. De netăgăduit, că operile de literatură personală prezintă mult interes, mai alez pentru criticii cari studiază operile acelor scriitori. Un poet, un romanțier, un autor dramatic, ori-cât și-ar amesteca eul lor în operile ce le vor produce, totuși, rămâne dintr'însul o mare parte necunoscută. Și dacă este mai ușor să înțelegi caracterul și temperamentul unui poet din versurile lui lirice, cu atât mai greu va fi să le distingi la acei romanțieri cari caută a fi impersonali , cum era Flaubert, cum este astă-zi Zola. Dar nu tocmai temperamentele de artiști ne tentează să le descoperim într'o literatură personală. Rămâne curiozitatea și interesul de a cunoaște viața intimă a lor în cele mai tainice unghiuri. Printre acele volume de literatură personală, apărute în timpii din urmă în Franța, cele cari atrag mai mult atențiunea lumei literare sunt : Jurnalul fraților Goncourt; Confesiunile D-lui Arséne Houssaye și Corespondența lui Gustav Flaubert. Citirea operelor intime ale marilor scriitori m'a impresionat tot-d'auna ca ceva profund, misterios și fermecător de intim. Pare că intri în năuntrul unor universuri unde palpită lumi întregi de simțiri și gânduri. O confesiune are nu știu ce parfum de tristețe, nu știu ce armonie caldă și înduioșătoare, ca o rugăciune șoptită în extazul unei dureri supreme. Este o nevoie năuntrică, un fel de plăcere dureroasă a te mărturisi, a'ți povesti propria ta viață. S'ar crede că este o vanitate dorința aceasta de-a te confesa, dar găsesc că nimic nu e mai sincer și mai puțin vanitos. Confesiunile se scriu subt forma corespondențelor pe care scriitorul le trimite către cele mai intime persoane ale sale ( cum sunt scrisorile lui Flaubert ); sau în paginile discrete ale unui jurnal în care se însemnează zilnic impresiuni, observațiuni și întâmplări, chiar în noaptea zilei aceleia, ( cum este jurnalul fraților Goncourt ); alte-ori, ele au un cadru mai dezvoltat, și atunci confesorul nu se are în vedere numai pe el, ci și epoca cu mai toți oamenii ei mari, în care a trăit ( cum sunt confesiunile lui Arséne Houssaye ). In confesiuni, adese-ori, un scriitor apare subt un aspect, psihologic deosebit de cum părea în operile sale impersonale. Puternicul și recele pesimist Flaubert se arată în corespondențele sale, dulce, visător și une-ori de o tandrețe lamartiniană. Mai mult, acest colos normand, cu nervi de fată anemică, în scrisori își confesează multe rînduri de iubire, pe care crezi că le-ar fi scris un Musset voluptos, la două-zeci de ani. Prin aceste destăinuiri intime și sincere, un critic literar poate ajunge mai lezne a statornici soluția problemelor sociale și psihologice ce se reliefează în opera acelui autor. Confesiunile sunt cel mai sigur și clar material de care un critic se poate servi în analizele și studiile sale sociale și estetice asupra autorilor. F. Brunetière, într'un No. din „Revue des deux Mondes”, vorbind de Corespondența lui Voltaire , arată cu multă părere de rău că din scrisorile de iubire pe care genialul scriitor le adresase D-nei de Châtelet nu s'a putut găsi nici una. Apoi adaogă: „Voltaire a iubit pe D-na de Châtelet, dar dupe maniera sa, — și iată problema, iată enigma psihologică; nu știm cum era acea manieră! Cel mult putem afirma că ea se deosibea de aceia a lui Jean-Jaques Rousseau sau a lui Diderot. Nu putem cunoaște deci pe Voltaire tînăr încă, deja celebru și amorezat”. Iată dar cum lipsa unor scrisori de dragoste eclipsează o bună parte din cercetările criticilor asupra marelui Voltaire. Astfel de confesiuni sunt foarte numeroase în literaturile străine. In literatura românească aproape ele nu există. Este nespus de uimitor faptul că nici unul din scriitorii noștrii nu ne-a lăsat cel puțin un volum de confesiuni. Pe ici, pe colea, o notă, o schiță, o amintire simplă; dar nimic din viața lor intimă și socială. Nimini nu cunoaște viața lui Bolintineanu, nici pe a lui Alexandrescu, nici pe a lui Alexandri, nici pe a lui Depărățeanu, nici pe a lui Eminescu. Și n'ar fi fost oare interesant și plăcut să cunoaștem confesiunile politice și intime ale lui Bolintineanu? impresiunile lui Deparațeanu? viața zbuciumată, tristă și tainică a lui Eminescu? Nici unul nu ne-a lăsat nimic despre ei. Care să fie cauza? îți vine să te întrebi. E greu de răspuns. Poate un fel de nepăsare către propria lor viață, poate acea indolență melancolică ce este caracteristică poeților, poate lipsa de timp, poate tăcerea discretă cu care unii oamenii acopere, ca subt un giulgiu trist, poema vieței lor. Constat un lucru regretabil pentru critica noastră și pentru, iubitorii de confesiuni. Confesiunile , atunci când au o valoare psihologică, socială și estetică, prețuesc mai mult de cât alte opere impersonale, (dau acestui cuvînt înțelesul său relativ) în care facultățile de observator, de psiholog și de stilist se manifestă cu puteri slabe. Aduceți-vă aminte, scumpi cititori, că Henri-Frederic-Amiel a fost un poet mediocru și a scris, în acelașl timp. Confesiuni cară i-au creat o glorie eternă. Dintre scriitorii noștrii bătrâni, singurul d-l Ion Ghica a dat la lumină două volume de confesiuni, subt formă de „scrisori către Vasile Alexandri”. Aceste confesiuni au un caracter istoric și politic. S'ar părea deci că ele nu prezintă de cât un interes pentru specialiști, cu menirea de-a rămâne simple documente de fapte pentru istoricii viitorului. Scrisorile D-lui Ghică însă au și un farmec literar și psihologic. Dacă le urmărești cu atențiune, te simți împrietenit cu interesul faptelor și evenimentelor felurite ce se desfășură între ele, ca niște tablouri triste și mărețe; din panorama unei mari epoci sociale. Ca contimporan și ca unul din actorii principali a acelei epoci, d-l Ion Ghica, de sigur, acum când ne povestește „Amintirile sale din pribegie”, revarsă peste el o emoțiune personală, care se trădează adese-ori în unele pagini de o rară frumusețe stilistică. Și apoi, vedeți: chiar titlul: „ Amintiri din pribegia de la 1848 ” are nu știu ce aier de melancolie duioasă, ca o poveste din bătrâni. Citirea acestor confesiuni mi-au produs o profundă și fermecătoare impresie. Ele mi-au îmbogățit mintea cu multe cunoștințe și mi-au alintat inima, ca o poveste lungă și frumoasă, rostită de un moșneag înțelept și ilustru. -----


content:
O SAMĂ DE CUVINTE LETOPISEȚUL ȚĂRII MOLDOVEI DE LA DABIJA-VODĂ PÂNĂ LA A DOUA DOMNIE A LUI CONSTANTIN MAVROCORDAT (1662-1743) Predoslovie O samă de cuvinte Capitolul I Capitolul II Capitolul III Capitolul IV Capitolul V Capitolul VI Capitolul VII Capitolul VIII Capitolul IX Capitolul X Capitolul XI Capitolul XII Capitolul XIII Capitolul XIV Capitolul XV Capitolul XVI Capitolul XVII Capitolul XVIII Capitolul XIX Capitolul XX Capitolul XXI Capitolul XXII Capitolul XXIII Capitolul XXIV Capitolul XXV Glosar


content:
Odată pe vremea de demult, când mâncau șoarecii pe pisici și erau mai înalți ăi pitici, adică așa vine vorba, dar eu spun adevărat, s-a întâmplat de a vărsat stăpânul păsărilor din lumea asta cinci kile de mei și a buciumat din bucium ca să se strângă toți supușii lui de pe pământ și să împartă meiul frățește. Păsările, cum au auzit buciumul, cum s-au adunat, care de pe unde erau, de au împărțit meiul parte dreaptă, cum le-a fost poruncit stăpânul. Dar după împărțeală — vezi dumneata cum s-a potrivit — a prisosit un bob. Prisosind ăl bob, s-au repezit toți, unul ca să-l ia el, ălălalt că lui i se cuvine, ș-a ajuns treaba, din vorbă în vorbă, de s-a făcut o bătaie așa din cale-afară, că, cică, care a scăpat, a scăpat mai schilod, mai ciontit, cum a putut sfârși, dar care a murit, apoi a murit de tot. Din astă bătaie a rămas beteag de aripă și Sur-Vultur, năzdrăvanul de pe tărâmul alălalt, care, cum s-a simțit că-l doare aripa, a dat dosul târâș-grăpiș și el cum a putut, într-o pădure mare cu copaci groșigroși!... de nu era în puterea omului să-i fi cuprins în brațe, și înalți, de nu le puteai vedea vârfurile să fi avut cinci perechi de ochi, și s-a așezat p-o cracă cam la marginea ei. Acolo, dacă s-a așezat, n-a stat mult și iacă s-a pomenit c-un vânător că întinde pușca să-l împuște. — Măi creștine, zise Sur-Vultur cum văzu așa, lasă pușca jos, nu mă omorî, ci ia-mă de mă du acasă și mă hrănește, că ți-oi prinde și eu bine cândva. Vânătorul, auzindu-l vorbind omenește, lăsă pușca jos până sfârși, iar după ce sfârși, iar o întinse spre el. — Măi creștine, măi, te-nțelege, măi, că nu-ți vorbesc de rău. lasă pușca-n jos. Ăla nu vru, ăsta îl rugă... În sfârșit, până-n trei ori; la a treia oară se hotărî și vânătorul să-l cruțe și-l luă cu dânsul acasă, gândind și el că, cine știe?... o fi ceva dacă vorbește el ca oamenii. Și-l duse acasă. Cum ajunse, îl obloji la aripă cu boz, cu una, cu alta, să-l vindece mai repede. După ce-l obloji bine, Sur-Vultur ceru să-i taie o vacă să mănânce ș-o mâncă toată. A doua zi, nu, că să-i mai taie una. — Păi bine, măi Vulture, tu mă lași sărac, măi! — Lasă, ce-ți pasă, răspunse Sur-Vultur, știu eu ce fac, dacă-ți place; dacă nu... eu altfel nu pot să te ajut întru nimic. — Mai na, dar. Și-i dădu să mănânce câte o vacă în fiecare zi, până nu-i mai rămase nici una. Ce era să facă? intrase în horă. În ziua când îi dădu p-a mai de pe urmă, se pomeni cu Sur-Vultur că-i zice să bată o prăjină de nouă stânjeni în mijlocul curții, ca de vro palmă în pământ, și, după ce o bătu, Sur-Vultur o luă în sus și du-te, și du-te, și iar mai du-te... s-a dus până l-a pierdut din ochi omul. Când l-a pierdut din ochi, a început și el să fluiere. — Ia te uită, mă, îmi mâncă vitele și mă lăsă așa!... Și puse mâna să se scarpine în cap. În vreme ce se scărpina el în cap de necaz, numai se pomeni că-i vâjâie ceva la ureche; când se uită, ce să vază? Sur-Vultur se năpustise tocmai d-acolo din văzduh, cât putuse, cu pieptu-n prăjina din mijlocul curții, și cum o izbise cu osul pieptului o vârâse pe toată în pământ. Apoi se îndreptă spre român și-i zise: — Îmi încercai puterea; acu pun-te-n spinarea mea și aidi! După ce plecară înălțându-se în văzduh, taman când erau peaproape de vântul turbat, Sur-Vultur numai dădu drumul românului din gheare și după ce-l lăsă de se învârti nițel, iar îi dădu și iar îl prinse, până în trei ori, după care-i zise: — Vezi, așa frică am pățit și eu când ai întins pușca spre mine, cum ai simțit și tu acu când îți dădui drumul. Apoi, după ce mai umblară, vreme îndelungată, iaca dădură de niște case, de la soare a fost putând ține românul ochii deschiși, dar la ele nu i-a putut de loc. Sur-Vultur îi zise: — Du-te în casele alea, că sunt casele soră-mi, și cere și tu din pomană, că-mi face mie, gândește c-am murit; iar când ți-o da, tu să zici: „Bogdaproste, să fie pomană cui a făcut-o, da Sur-Vultur să trăiască unde-o fi”. Și să-i ceri nuca seacă dintre căpătâie. — Bine, răspunse omul și plecă. Dac-ajunse la casa surorii lui Sur-Vultur, și dacă i-a dat și lui din pomană, el a răspuns: — Bogdaproste, da pomană să fie cui a făcut-o, iar Sur-Vultur să trăiască unde-o fi. — Ce, ori n-a murit? ori trăiește? întrebă cu bucurie sora; și de ce n-a mai venit p-acasă?... pe un’ s-a rătăcit?... — Vine acasă, răspunse românul, da auzi, cică întâi să-i dați nuca seacă dintre căpătâie, și după aia vine, că-i trebuie să facă nu-ș’ ce cu ea. — Ba aia-i vorbă! răspunse sora; nu l-am văzut de-atâta vreme, nu l-oi mai vedea nici d-aci înainte, da nuca seacă n-o dau. Auzind așa, românul se-ntoarse îndărăt, unde lăsase pe Sur-Vultur, și-i spuse că iaca și iaca. — Sui pe spinarea mea, zise atunci Sur-Vultur, și hai să mergem la frate-meu. Și o porniră. Dacă ajunseră la frate-său, coborî românul jos de pe spinarea vulturului și se duse și la el, după ce-l învăță Sur-Vultur să zică tot vorbele ce zisese când fusese la soră-sa. Dar și frate-său răspunse tot în chipul ăla: — Nu l-am văzut de-atâta vreme, nu l-oi mai vedea nici d-aci înainte, da nuca seacă nu i-o dau. Atunci Sur-Vultur, văzând că nici frate-său nu-i dă ce cere, o porni spre casele nevesti-si. Alături de casele ei era un puț. Sur-Vultur zise românului: — Du-te de scârțâie cumpăna puțului nițel și de te-o întreba cine e, să spui că ești om bun și ești trimis de Sur-Vultur. Se duse românul, scârțâi cumpăna puțului și numai iacă auzi un glas: — Cine e acolo la puț? că am o cățea brâncușe, cu dinții de oțel, când i-oi da drumul îl face mici fărâme. — Om bun e, răspunse românul, trimis de Sur-Vultur. Când auzi nevasta lui Sur-Vultur așa, îndată ieși afară la poartă și-l pofti în casă și-l ospătă, și-i dădu de băut, și apoi îl întrebă că ce vești îi aduce de la bărbatu-său. — De vești, slavă Domnului, sunt bune, e sănătos, voinic; a avut un beteșug la o aripă, da i-a trecut; acum m-a trimis pe mine, că, cică, auzi, să-i dai dumneata nuca seacă dintre căpătâie, că-i trebuie, nu-ș’ ce să facă cu ea. Nevasta, cum auzi ce-i cere, cum a răspuns: — Să știu că nu mai văd cât oi trăi nucă seacă, dar eu i-o dau, că el multe știe face cu ea. Și i-a dat-o. După ce i-a dat-o și-a luat românul ziua bună, a mulțumit că l-a ospătat, și a plecat de i-a dus nuca lui Sur-Vultur. Cum a văzut Sur-Vultur nuca, îndată i-a zis românului să se urce iar pe spinarea lui, că-l duce acasă îndărăt. După ce umblară ei până sfârșiră calea toată, câtă era, au ajuns cu bine în părțile unde sta românul. Acolo dac-au ajuns, s-a coborât din spinarea lui Sur-Vultur, și după ce s-a coborât, dânsul i-a zis: — Ei, acu na ție nuca seacă dintre căpătâie; când îi avea trebuință, despic-o frumos cu vârful custurii, că are să iasă din ea vite multe; vinde din ele, taie, fă ce știi; iar ce rămâne, bagă-le la loc înapoi, plesnind din ăst bici. Și după ce-i dădu Sur-Vultur și biciul, își luă ziua bună de la el și se ridică, încet-încet, rostogolindu-se în slava cerului făcându-se mai mic, mai mic, până nu se mai văzu. După ce se făcu Sur-Vultur nevăzut, românul vârî nuca în sân, puse biciul în desagă, că era bici mic, și-o porni înainte de merse pân’ dădu d-o pădure mare, verde și răcoroasă. Dac-ajunse la pădurea asta, mai umblă ce mai umblă prin ea, și găsi un luminiș unde se așeză la umbra unui frasin, să-i tragă un pui de somn, să-și mai vie în fire, că era amețit de drumul ce făcuse prin văzduhuri. Adormi; dacă adormi, nu se mai trezi până înspre seară, când cobora soarele spre asfințit; iar după ce se deșteptă, nemaiputând răbda până să ajungă acasă, scoase custura și crăpă nuca seacă. Ce să vezi, când o despică!... Câte nații de vite în lumea asta, el le-a fost avut toate; se umpluse luminișul de mișunau, nu mai aveau loc de loc; un ac să fi aruncat și nu cădea jos: boi cu coarnele aduse, lungi de câte un cot, vaci mai mărunte cu ugerele pline de-abia le puteau purta, oi cu lâna ca mătasea, armăsari de mâncau foc, catâri, măgari, capre, până și cerbi cu coarnele înrămurite; tot felul de lighioane, care vasăzică, erau acolo. Se uită el bucuros la ele, le mai scuipă să nu le deoache, ș-apoi se duse la dăsagă să scoată biciul să plesnească, ca să le bage la loc. Când colo, ce să vezi? ia biciul de unde nu e... că-ncoa, că-ncolo, c-o fi tunsă, c-o fi rasă, biciul nu era și pace. În somnul lui, cine știe, o fi trecut vreun hoț și negăsind nimic la el, că bani n-avea nici frântură, o fi luat biciul să nu zică încailea că nu s-a ales cu nimic. Ei, acum ce să facă el cu vitele? Ca să le ia să le mâie de la spate, nici gând să fi avut; cum era el să mâie sumedenia aia mare? ba se mai și răspândiseră prin pădure. Se așeză și el p-o buturugă și începu a plânge, blestemând ceasul când adormise. În vreme ce plângea el, numai iaca se pomenește alături cu Tartacot, barbă d-un cot, călare p-o jumătate de iepure șchiop, care-i grăi așa: — Mă române, nu mai plânge, că știu ce ai tu, și mă prind să-ți aduc vitele și să ți le vâr în nucă, dacă mi-i da nădejdea ta d-acasă... — Da ce nădejde mai am eu acasă, vai de capul meu?! zise românul supărat. — Ai, ce-ți pasă, tu făgăduiește-mi-o, și eu îți vâr vitele la loc. — Apoi, dar, dacă e așa, ți-o dau, răspunse românul. — Bine, ne-am învoit — urmă a grăi Tartacot, și scoase dintre firele bărbii un bicișor numai cât degetul ăl mic, și plesni de trei ori din el. Cum plesni, cum intrară toate vitele în nucă, nuca se închise la loc, și românul se pomeni iar cu vitele înăuntru; iar Tartacot îi dădu și biciul, să se slujească cu el la trebuință. După aia Tartacot pieri, și rămânând românul singur, o porni înainte spre casă. Pe drum se întâlni la un puț cu un flăcău zdravăn și frumos, c-o desagă la spinare, și-l întrebă unde se duce? — Un să mă duc? răspunse flăcăul, mă duc unde m-a rânduit tata la Tartacot ăl de are barbă d-un cot și umblă călare pe o jumătate de iepure șchiop. Și plecă înainte flăcăul. Taman atunci își aduse aminte bietul om că-și lăsase nevasta borțoasă când plecase, și că flăcăul ăla era nădejdea de care el nu știa, și pe care o făgăduise lui Tartacot când i-a băgat vitele în nucă. — Care vasăzică, eu lipsesc d-acasă de vro 16— 17 ani, se gândi el, că el știa că lipsea de mult, dar nu credea că e atât. Măre, cum trecu vremea! Și începu a plânge de necaz, că, cum să-și dea el copilul pe mâna năzdrăvanului ăla, fără să se gândească; mai bine se lipsea de vite, că, cu așa voinic de flăcău își agonisea el pâinea de toate zilele... Ei, dar ce să mai zici? Ce se făcuse, se făcuse. O luă și el înainte și se duse acasă. Flăcăul, după ce umblă vreme ca la vreun an de zile, ajunse la Tartacot, care îi și arătă ce avea să facă; și fiind flăcăul vrednic, în curândă vreme făcu pe năzdrăvan să-l iubească, să-l îngrijească și să-i dea ce avea mai bun. Alături de ținuturile lui Tartacot erau ținuturile Dracului, care avea o fată... o drăcoaică și jumătate, cu niște ochi de scăpărau scântei, cu gură mică... nu semăna cu tată-său, neam; se vede că era făcută cu vreo pământeancă. Dar acum cu cine era făcută, nu e treaba noastră, atât că flăcăul se amoreză de ea; și s-amoreză nu glumă, că de n-o vedea într-o zi se prăpădea de tot; fata iar, cum era împresurată tot de pocituri de draci, scălâmbăiați și negri ca tăciunele, fără nici un lipici, se amoreză de el și mai și ca el de ea, și văzând că nu e rost să se ia amândoi, că, cum s-ar fi învoit dracu?... hotărâră să fugă... și așa și făcură. Într-o noapte, numai o puse flăcăul alături p-un armăsar turbat al lui pe care i-l dăruise Tartacot, și p-aci le fu drumul!... Taman spre dimineață prinse de veste drăcoaica, muma dracului, de fuga nepoată-si, și repede porni pe fiu-său în urma lor. Când a fost aproape să-i ajungă, fata simți și i-a zis flăcăului: — Ia te uită-ndărăt să vezi ce se zărește. — Vine repede o cioară neagră, răspunse flăcăul după ce se uită. — Ăla e spurcatul de tata, zise fata; eu mă fac bisericuță, tu fă-te călugăraș înaintea bisericuței. Se făcură așa, și numai iaca și cioara fuga trecu pe lângă ei, uitându-se-ncolo, că nu-i e datina dracului să treacă pe lângă biserică și să se uite la ea. Apoi, după ce se mai duse înainte, văzând că nu dă de ei, se întoarse înapoi și se duse acasă. Cum trecu pe lângă tineri înapoi, cum se prefăcură și ei la loc oameni și porniră repede înainte. Când ajunse dracul acasă și spuse mă-si că n-a văzut nici urmă de fată or de flăcău, numai o bisericuță c-un călugăraș, drăcoaica i-a dat o palmă de i s-au zguduit creierii-n țeastă... — Ăia erau ei, netrebnicule, nici atât nu te-ai priceput? Fuga-ndărăt după ei, ce mai stai? Să-i ajungi și să mi-i aduci acilea, să le arăt eu fugă. Dracul, cum a auzit vorba mă-si, fuga-ndărăt, până iar s-a apropiat de fugari. — Ia te uită înapoi, ce vezi? zise iar fata flăcăului. — O coțofană neagră vine de foc. — Fă-te pieptene și eu pădure. Pân’ să se facă, dracul și el acilea; da de un’ să știe el că pieptenele și pădurea sunt fugarii, după care alerga el? Că el nu se prea pricepea așa de mult la d-alde astea; astea mă-sa le știa bine. S-a întors îndărăt, iar fără ispravă. Drăcoaica, dacă l-a văzut așa de nevoiaș, l-a scuipat de necaz: apoi a pus o hanță pe ea, a încălecat pe piuă, a dat cu pistolul în fundul piuăi și o dată a sărit trei hotare, lăsând flăcări în urmă. Fata, cum simți că se apropie bunică-sa, a cărei putere și vicleșug le cunoștea bine, o cam sfecli, dar tot nu se dădu prinsă: se făcu o baltă mare... și pe flăcău îl prefăcu într-un rățoi. Când veni drăcoaica a bătrână și văzu balta, îndată pricepu că aia e fie-sa și rățoiul flăcăul, dar era taman în mijlocul bălții, și nu-l putea ajunge, că fata îl învățase pe el dinainte să stea departe de mal și să nu cumva să deschiză ochii, că i-i ia mă-sa, ci să-i ție închiși strâns. Mătușa l-a tot momit cu una, cu alta... că să vie să-i dea râme să mănânce... că aia, că ailaltă — rățoiul nu se apropia... — Rățoiaș, maică, — urmă dânsa, văzând că nu e chip să-l înduplece a veni la mal — ai văzut tu drăcoaica adevărată cum e? N-ai văzut. Ia te uită-ncoa, că eu sunt curat drăcoaică, fata nu e, ea e corcită. Flăcăul, prost, ce-i veni?.. să vază și el cum e drăcoaica, că tot auzise mereu, dar de văzut nu văzuse niciodată... Deschise ochii s-o vază și, cum îi deschise, cum i-i sorbi drăcoaica, și plecă lăsându-l orb. După ce plecă bătrâna, fata și flăcăul se prefăcură oameni iar la loc. — Ei, vezi, zise fata, nu ți-am spus să nu deschizi ochii? Acu rămăseși orb! Da lasă că tot am nădejde să ți-i pui la loc. Așteaptă-mă aici, că eu mă duc să încerc să-i fur. Pe bătrână a fost ajuns-o un somn într-o pădure mare, lângă un izvor. Fata, trecând p-acolo, o văzu și dacă o văzu, îi desfăcu binișor mâna în care ținea strâns ochii flăcăului, îi luă și puse în locul lor un găinaț de cioară; apoi se întoarse îndărăt. Mătușa, după ce s-a deșteptat, și-a luat picioarele la spinare și a plecat spre casă. Când a ajuns, fiu-său a întrebat-o: — Ei, ai făcut vreo ispravă? — Cum să nu fac? ce, sunt nătângă ca tine? i-am sorbit ochii... ia uite-i... Când desfăcu mâna să-i arate ochii, ce să vază? Găinațul de cioară. — Asta ți-e pricopseala? întrebă dracul pe mă-sa, care rămăsese cu gura căscată — apoi dar... na!... Și-i plesni o palmă mătușii, vere, de-i săriră ochii din loc și rămase ea oarbă. Fugarii, de dincolo, văzându-se scăpați teferi și nevătămați, se duseră acasă la tata băiatului unde după ce se cununară, făcură o spuză de copii și trăiră cu toții mulțumiți până la adânci bătrânețe... Iar eu încălecai pe o viespe Ș-o lăsai la dumneavoastră-n iesle, Să te duci, cucoane, că ești stăpân Să spui să-i dea și ei nițel fân.


content:
A fost odată un om care, fiind bogat, se tot ruga lui Dumnezeu să-i dea și lui un copil, doi, să aibă de ce se bucura, că bogăția fără mulțumire sufletească la ce mi-e bună? Dar multă vreme s-a rugat în zadar. În vremea asta, omului i s-a întîmplat d'a căzut pe capul lui o pacoste, mai peste câteva zile alta, și a mai venit una, până — ce mai vorbă lungă? — a ajuns în sapă de lemn. Acum sărăcia ca sărăcia, c-ar mai fi pus și el mâna și ar fi ajutat pe unul pe altul, or ar fi muncit și de foame n-ar fi murit el, dar vezi dumneata când cade necazul pe rumân... el sărăcea de-o parte și nevasta începuse a-i face la copii pe de alta. Ba ce, că-i făcea, și gemeni, până se pomeni omul în cinci ani cu șapte copii. Ei, ce te faci, vere? cu ce ții tu nouă suflete?... că guri sunt alea și trupuri să hrănești și să îmbraci. Muncea omul, muncea din greu, dar să dea de căpătâiu, defel. Se chinuia, bietul se înădușea... degeaba! Ce să facă el că n-o mai putea duce nici c-un chip? Auzise că într-o baltă mai încolo de capătul satului, sta Dracul cu casa, și ce rumân trecea pe acolo nu scăpa să nu pată câte una boacănă: unuia îi vorbea vita, altul perdea cojocul, pe altul îl trântea calul de-l schilodea, și altele d'astea... că dracul ce treabă are alta decât să-și vâre coada pe ici și pe colea ca să pată oamenii câte rele toate? Ce se gândi rumânul? — Or rămâi schilod, or păcălesc pe dracu și mă îmbogățesc. Că vezi că avea el în gând ce avea. Luă în dăsagă un ghem de sfoară groasă și făcu un țăruș ascuțit și plecă. Cum ajunse la baltă băgă capul sfoarei pe țăruș, bătu țărușul în pământ, desfăcu ghemul și începu a se face că măsoară cu sfoara, cântând și chiuind. Auzind Dracu gălăgie, eși să vază ce e. Dădu de rumân măsurând. — Dar ce faci acolo, mă? l-a întrebat dracul. Rumânul se uită la el așa pe sub sprinceană și-i zise: — Da ce zor ai tu ? — Am, că acilea stau. — Apăi, dacă vrei să știi, iacă: măsor locul să zidesc o biserică să fie pomană morților. — Să nu te-mpingă păcatele să faci așa lucru aici, că te-am prăpădit; aide, ia-ți catrafusele și pleacă, or te fac de-ți trece pofta de toate. — Mai încet, măi drace, nu te face al dracului, c'acu fac o cruce și te duci opt și cu a brânzii nouă până-n fundul iadului. Văzând dracu că cu ăsta n-o nemerește cu răul, o lăsă mai domol. — De ce nu faci mai încolo ce vrei să faci?... Ce zor ai să faci tocmai aici? — Iac'așa să fie lângă baltă, să aibă popa de un' să ia apă când botează. Si rumânul se făcu că începe iar să măsoare. — Știi ce, mă ? zise dracul, crezând că nu e glumă, eu îți dau voie să faci aici ce vrei tu să faci, dar să te prinzi și tu a împlini trei lucruri ce-ți voi zice eu, și pe urmă, de l-ei face, să fie locul al tău. — Ce să fac? — Întâi, uite vezi tu calu-ăla de colo? — Ei... — Să-l duci în spinare până ăi ocoli de trei ori lacul. — Da, tu poți? — Pociu. — Ia să te văz. Luă dracul calul și-l puse pe spate și ocoli lacul ca și cum n-ar fi avut nirnic în spinare. — Aoleo, zise rumânul când se opri dracul, ce, tu ai fi zicând că ai făcut pricopseala mare, ai? — Ei, fă și tu ca mine. — Ce ca tine? că eu fac altfel, mai abitir... Tu l-ai luat în spinare; să ți-l iau eu numai între picioare mă, să vezi. Și o dată se repezi călare pe cal; îi dădu două călcâie în burtă și tot în goana calului ocoli de trei ori lacul și sări lângă drac. Dracu se vede că nu mai văzuse om călare, or că erau dracii proști pe vremea aia, că rămase cu gura căscată. — Ei, ce zici? întrebă rumânul. — Ce să zic?... aici ai câștigat. — Ei, alta, ce să mai fac? — Vino'ncoa cu mine. Îl duse dracul la un puț lângă care se afla un burduf de vită, dar nu de vită pământeană, că era mai mare încă de două ori cât burduful de bivol. — Uite, zise dracul, să încarci burdufu ăsta de trei ori și să duci apă cu el să uzi florile din grădina casei mele. Și dracul luă burduful plin cu apă și-l ridică c'o mână în sus. — Ai nițică frînghie ș'o lopată? — Am. — Dă-le 'ncoa. Îi dădu dracul ce ceru, și rumânul se puse să facă o groapă împrejurul puțului. — Da ce faci? — Ce să fac? găuresc până sub fundul puțului, îl leg bine cu frânghia, îl scot de-l duc în spinare la grădină ca să nu mă ostenesc de trei ori, si ca să-ți vie și ție mai la îndemână la udat. Dracul neavând gust să-și mute puțul din loc, zise: — Ei las-o p'asta, c-am vrut numai să te-ncerc așa; văz eu că poți. Acum să mai faci p'a treia. Să arunci buzduganu ăsta de fer în sus, să vedem vine mai încet decât când îl azvîrl eu, că la mine se întoarce tocmai seara de-l azvârl dimineața. Buzduganul dracului era ușor la coadă, dar capul era de mii de oca. De coadă îl putea ridica ș-un copil, dar de tot era peste putința omului să-l ridice de la pământ. Se uită rumânul amănunțit la buzdugan, făcu din cap semn ca cum ar fi priceput că e lucru ales, și pe urmă ridicându-l de coadă se rezemă de el și se puse a se uita țintă spre soare pe cer, și se uită... și se uită... — Da la ce te uiți, mă? îl întrebă dracu. — Măre, am un frate de e ferar în soare, și mă uit să văz n-o fi acolo să arunc ăst buzdugan să-mi facă și mie unu la fel, că mult e bun și frumos. Dracul avea buzduganul din moși din strămoși moștenire și-i fu teamă că te pomenești că nu i-l mai dă fratele rumânului îndărăt. — Ia lasă, zise, nu-l mai arunca că-mi trebuie diseară la ceva. — Ba îl arunc, că vreau să am și eu unul la fel și să-l fac aici pe pământ nu pociu, că sunt sărac. — Că nu... — Ba că da... Știi ce, zise dracul, mai bine îți dau o tocitoare cu galbeni să-ți faci tu unu și să-ți mai și rămâie, dar să te și cari de pe aici. Rumânului îi zâmbi mustața când auzi dar se gândi că n-o să poată să ridice tocitoarea cu bănet și atunci văzându-l dracu nevoiaș și că l-a păcălit, cine știe ce-i face. — Ei, zice, dacă e așa, mai calea-valea, mă-nvoiesc, da, tu să-mi duci banii acasă și să mă iei și pe mine-n spinare, că las' că sunt ostenit, da mi-e și degrabă că am o treabă. Dracul, bucuros că s-a învoit și ca să scape de el mai curând, zise că vrea. Și luă tocitoarea cu galbeni în spinare și pe rumân d'asupra și plecară! Dacă ajunseră la locuința rumânului, el după ce-i lăsă dracul tocitoarea în bătătură, ca să-și bată și joc de sufletul lui, zise o dată colo taman când se ștergea împelițatul de nădușală pe frunte: — Ptiu, ucigă-te crucea, drace! Și începu să-și facă la cruci, de-a fost fugind dracu cu coada cârlionț mai rău ca de tămâie. Și așa a rămas rumânul bogat și de-acum, i-a mers bine tot mereu până la adânci bătrânețe.


content:
Un popă venea cu un țigan, de la oraș spre casă. Se întîlniseră pe drum. Tot vorbind ei de una, de alta, la marginea unui sat prin care trecuseră, iacă un purcel rătăcit. — Haoliu, hațin-te, părinte, să-l prindem, că nu ne vede nimeni ! — Fugi d-acolo, mă țigane, că e păcat... — Lasă pacatu, parinte, și ajuta sa prindem purcelul că huite, fuge, îl scăpăm. Popa se uită repede în toate părțile și, văzînd că într-adevăr nu e nimeni, se mlădie. Se aținu cu poala anteriului la un colț și puse mîna pe purcel. Cum ajunseră acasă, îl tăiară și puseră să-l gătească. Cînd fuse numai bun, colo, rumen, și mirosea frumos, popa hoț, ce-i veni în gînd ? Să-l mînînce el pe tot și să nu-i dea și țiganului, dar nu-i venea să-l ia așa cu șoalda, că-i era că-l dă țiganul de gol în sat. — Măi țigane, știi tu una ? — Știu dacă mi-i spune, părinte. — Eu zic că purcelul ăsta prea e mic să-l mai împărțim, abia ne mai ațîțăm pofta, și de săturat, nici gînd. Hai mai bine să facem vreo prinsoare ori ceva, și care-o cîștiga, ăla să mînînce purcelul tot. — Ce prinsoare să facem, părinte ? — De, eu știu ?... se gîndi popa nițel. Eu zic sâ ne culcăm, și care o visa vis mai minunat și mai frumos, al ăluia să fie purcelul. Vrei ? — Vreau, părinte. Dădu popa o saltea țiganului — că erau acasă la popa —, o întinse țiganul jos și se culcară. Popa se gîndi nițel ce să spuie că a visat, și găsind ce-i trebuia se lăsă somnului. Țiganul nu lipi pleoapă de pleoapă, și cînd auzi pe popă sforăind — că sforăia de tuna —, se sculă binișor, se duse la vatră, alături cu odaia unde se culcaseră, puse mîna pe purcel și mi ți-l îmbucă tot. Apoi se duse de se culcă și el. Cînd se deșteptă popa, hop, jos din pat. — Scoal´, țigane ! Ce-ai visat ? Spune, să vedem care mînîncă purcelul. — Spune dumneata dintîi, părinte, că al meu e vis prost, țigănesc. — Se făcea, mă, că se deschisese cerul, începu popa, și se vedeau numai îngeri și sfinți, și se auzeau, mă, cîntînd heruvimii de-ți mergea la inimă. Pe cînd mă uitam în sus cu gura căscată la așa frumuseți, numai iacă se coboară din cer, singură, pînă la mine o scară lungă, și un înger mă poftește să mă urc pe ea. M-am urcat, mă, pîn´ la cer, și de acolo am pornit spre rai și mi-a deschis sfîntu Petru porțile, mă. Și după ce le-a închis după mine, ca să nu intre care cumva vreun păcătos, m-a luat mă, și mi-a arătat toate minunile raiului, pînă m-am deșteptat. — Hauleo, frumos, părinte, frumos hai visat, da io, părinte, vezi cum s-a făcut c-am văzut ce ți s-a întîmplat dumitale, și cînd te-a-ncuiat sfîntul Petre, am gîndit că nu-ți mai dă drumul din rai și-am mîncat și io purcelul, barem, zic, să mă haleg și eu cu hatîta.


content:
Mâhnit stă vestejitul crâng Și chinuit de vânt suspină; Sub streșini presure se satrâng Și ciripesc încet – se-nchină... Doi corbi din aripe grăbesc Și vin să mâie-n sat pe noapte, Iar cântecele lor trezesc Singurătățile-nghețate. Un brad se scutură, și curg Iernatecele-i flori, puzderii – Coboară gându-mi în amurg, S-afundă-n lumile durerii... Așa era când ea s-a dus! Același vânt și frig afară – Și soarele-i tot la apus, Numai durerea-i mai amară... Și, dus pe urma unui gând, Un glas iubit parcă mă cheamă – Și parcă văd cum fluturând Se pierde-n zare o năframă... Și nu știu cum – parcă mă sting, Înmărmuresc în loc, departe... Iar în târziu simțesc că plâng: Au unde ești? În care parte?


content:
Uitarea stearpă m-a robit Și nu-mi mai este dor, Ca-n vremurile din trecut, De zilele ce mor. Și-n locul dragostei de-atunci Și-a patimei nebune, Pe vatra inimei simțesc O pată de cărbune... Iar când în cale-mi te-ntâlnesc, În fața mea când vii, Din ochii mei lacrimi de curg – Curg lacrime pustii...


content:
Când trec pe drumul vechi și părăsit, O pace tristă parcă mă-mpresoară... Un vis uitat și-n vremuri irosit Mă-nvăluie cu umbra lui ușoară... Cum plâng poveștile de mai demult! Și-i trist... că nu-mi mai vine să le-ascult, Ți-i milă-n preajma unui zâmbet stîns, În care-o viață-ntregă s-a resfrâns...


content:
Prin apele durerei ufletul ți-l porți Și plângi ca un copil, dorind să ieși la vad: Înduioșare ceri și milă de la morți Și uiți că-s adâncimi ce vecinic nu mai scad... Văzând c-o lacrimă n-ai smuls de nicăieri, De propriul tău plâns te îndoiești... și prinzi În tain-a te jeli de vechile dureri Și negrei morți, cu vremea, sufletul ți-l vinzi...


content:
Se lasă pâcla sură pe nesimțite-n jos Și-n limpede albastru blând luna se ivește; Iar nemișcata pânză de apă-ncet albește, Se pare-un zori de ziuă blajin și somnoros, Și se desface-n tihnă pustie și adâncă Singurătatea albă a-ntinsului neant ! Doar tremurul de trestii pe țărmul celalant O turbură o clipă, sunând din stâncă-n stâncă... Apoi, se stânge totul în albul somnoros, Se țese parcă moartea din liniștea pustie – Și-i noapte, o dulce noapte de toamnă ce te-mbie În golul veciniciei să te cobori voios...


content:
(După Leconte de Lisle) Mă soarbe pâcla sură pe nesimțite-n jos ! Adâncul tău tot sufletu-mi să-nece... Cu roua voastră, codri, setea-mi stingeți – O, pașnic cer, strecoară-ți raza rece... Să uit de mângâierile deșarte, Ce sufletu-mi însângerat mi-l scurmă; O, vânt, neatins de zgomotele vorbei, Spre neștiute lumi, departe, du-mă. Iar tu, pustiu imens, de tremuri numai De șoapt-acelorași dorinți eterne, Atunci, învinsele-ți aripi, o, suflet, Spre pradă golului adânc le-așterne. Iar Moartea, irosind cenușa vieței, În noaptea-i pașnică mă ție-ascuns, Tihnit să sorb mereu în scursul vremei, Repaosul ce viața mi l-a smuls...


content:
Ce dulce e scânteia ce mi-ai aprins în piept ! Cum inima-mi tresare spre tine când mă-drept ! Iubita mea, stea blândă, pierdută-n depărtări, Tu mă abați din calea pustiilor cărări... De-o rază de la tine mă simt iar mângâiat Și umbrele durerei slăbesc, se stîng treptat. A jale-mi cată ochii pe tristele câmpii, Aștept mereu, iubito, din neguri ca să-mi vii, Să rătăcim alături... Din lumea lor să ies Înduioșat în suflet, că tu m-ai înțeles... Iar farmecul iubirei la plânsetul de vânt Părea-va o poveste ce frunzele o cânt... Iubita mea, stea blândă, pierdută-n depărtări, Tu mă abați din calea pustiilor cărări... Duios gândind la tine, rămân pierdut în loc, Înmărmurind la gândul nespusului noroc... Și geana-mi rourează o lacrimă de dor: Un sol, o întrupare a sfântului amor !


content:
Se lasă toamna tristă de parcă-i ce din urmă... Și-n galbenă lumină, ca-n jurul unui mort, Pustiu-i înflorește... O, toamnă, tu mă mângâi: Singurătăți deșerte și eu în suflet port. Din streșinile ude se scurg greoaie picuri: Să-ntârzie sfârșitu-i, îi plâng la căpătâi... Iar din frunziș pornește lin freamăt de aramă, Ca glasul stâns de clopot și irosit pe văi.


content:
Suflați răcoroși zefiri pe coarda lirei mele, Suflați p-astă rîsipă, ce-abia a mai rămas ; Căci ea ne apărară de multe robii grele, Stîndu-ne spre mărire, pînă într-acest ceas. Suflați și această vale ce rîul sărpuești, Și vă întoarceți iară, cătră acest zid sfînt ; Suflați ca a lui videri în faptă dovidești ; C-a fost din învechime un dușmănesc mormînt. Suflați și încordați lira, astă tînguitoare Ce plînge cu durere, p-acest învitători ; Lacaș a biruinței, cetați învingătoare, Să plîng de a ei soartă pi-a ei ocrotitori. Suflați răcoroși zefiri, suflați cu vioșie, Suflați și vă-ngînfați suflînd astor ruine, Unde bravei Moldovei, cu multă bărbăție, Nimice sumeția puterilor străine • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • Soarile după dialuri abia mai purpurează, Roșața-i să întinde pe ceriuri însărînd, Și luna să ivești, și rîul scîntează A ei razi albie în undă-i oglindînd. Acum toată mișcarea în cuibu-i să tîrăști, Să trage în lacașu-i, spre a se odihni, Numai păstoriul turma spre cîmpuri o pornești, Ș-în rădiu privighitoare începi a concerti. Buciumu lui răsună, eho din dipărtări Îi răspunde îndată ca și dînsul cîntînd ; Cînd și cînd să aude a cînilor latrari, A berbeciului clopot ; și oile zberînd, Rîulețul în vale curge și murmuești, Filomela în codru cîntă neîncetat ; Și cerîul plin de stele de nori să lămurești. Și cît privești ochiul, eterul îi curat. Piste puțină vremi să trec aceste toate, Și numai ici cole s-aude cîti-un glas ; În locuri pustiite, și tare dipărtate, Și încă necălcate di a omenirei pas. Acuma pe-mpregiuru-mi stăpînești tăcere, Toată mișcare doarmi toată suflare taci, Și numai cîti o umbră umblă în privighere Zidiurilor aceste, ce-a le plînge mă faci. Deodat-un glas salbatic urechea me aude, Și văz pe dinainte-mi un ce mic fîlfîind, De unde eram sigur că toati acum îs mute Zăresc o cocoveică pi-un stîlpușor cîntînd. Mă scol să iau o piatră, s-alung ace urîtă Pasăre, ce răcnești c-un glas pătrunzători, Și cînd o rădicasăm, întru ace menută, Mi să arat-o umbră strigînd îngrozitor. • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • Cine ti-a adus aice? strigă ace arătari, Cine te face a plînge, a cetății dărîmari ? Cînd noi n-avem trebuință de a voastră tînguire, Nici nu am gîndit a cere de la voi vro mulțămire • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • Și cu aceste zise începu a se pierdi Ace ființă-naltă cari mi-a vorovit, În zădar ochiu o cată căci ea nu se mai vedi, Căci iar să înturnasă de unde a venit Atunce cocoveica porniră iară să cînte, Pi acest monument vecinic tot așa fioros ; Să pare tot că strigă pe cerescul părinte, Prin glasul ei cel jalnic, și tari tînguios. Dar în scurt încetează se rădică și zboară, Din locurile acele, lăsîndu-mă pe mine, Să mai jălesc și eu un minut într-o sară ; Să-și caute o bortă de ragaz pentru sîne. Tăcere împregiuru-mi iar să statornicisă, Dar m-a stăpînit mult, ș-îndată s-a curmat, Filomela în codru, a cînta începusă, Dar ce-i ? Nu știu pricina, că iar a încetat. Și numai murmurare rîului ce curge, Care ca o oglindă era el de curat, În răpidile-i mers părè că îmi spune Ca cîte mii de dușmani adîncu-i a-ngropat. Eu obosit de trudă vrem să mă odihnesc ; M-am suit sus pi o piatră ca s-adorm un menut, Și cînd să închid ochii atunci din nou zăresc O umbră ce s-înalță din acel loc tăcut. Și vine drept la mine, și în fațî-mi se oprești Întrebînd cini aice pe mine m-a adus ? Pi acel loc ce de umbre acum să stăpînești, Pi ace piatră uitată ; care nevoi m-a pus ? • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • Care dureri cumplite mă fac să tînguesc, Uitatile mormînturi, ș-acel loc dărîmat ? Sau poate cu al meu plîns, numai batgiucuresc Pi acei ce pentru noi aici s-au mormîntat ? • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • O umbră respectată ? cu așă obrăznicie Pi aceste locuri sfinte, n-am gîndit a călca, Din înpotrivă încă, a voastră bărbăție, Am venit p-aste locuri vroind a o cînta. Vroind să plîng aice mărind a voastre fapte, Ș-îmi închin astor zidiri care să răsîpesc, Și care di o aleasă cetate-s lăudate, Și cîte faci vremea în voi să le privesc. A zidiului darmari inima me îmi curmă, Dar ce să-i fac vai mie că nu-i pot agiuta ; Că nu-l pot prin jălire aduce l-a lui urmă, Că el numai pren mine nu să poate-nalța. Și ce-a fost pren putință n-a trecut cu videri, Acel ce providenta îl pusă preste noi, Din ceasul întronării, îi veni îngrijări Atît pentru a noștrii, precît și pentru voi. • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • Trăiască dorul vostru, trăiască în mulțămiri Ș-în veci vă guvernează acest stăpînitor, Umbra strigă — Trăiască vouă spre fericiri ; Trăiască-ne și nouă bunul ocrotitor. Ș-în zisa lui din urmă glasuri pătrunzătoari Răsună pintre bolte c-un glas veselitor, Strigînd — în veci trăiască ! spre a voastră înalțari Al vostru bun părinte, al nostru ocrotitor. Dar cine întrerupe ? a noastră convorbire, Îi glasul unui clopot, ce strigă pre duios, El cheamă pe tot omul acum în mănăstire, Adună ori pe care, pe bun și furios. Umbra peri din față-mi, liniștea iar s-așază, Ceriul cu nencetari să vedi tot roșind, Și glasul rîndunelii, atunce îmi vestiază A zilei înturnare, c-în prip-ar fi sosind Luna își peirdi fața, ș-a stelilor lumină Să face nevăzută în ochii tuturor, Zefirii pi-o minută durerea îmi alină ; Vulturul să înalță prin falnicul său zbor. Plugarii să arată cu mare răpegiune, Păstoriul iar pornești turma înspre cîmpii, Și stînd pleacă genunchii, de-și faci rugăciune Cătră cel ci-i păzești în codri ș-în pustii. Îmi plec și eu genunchii pi-o biată temelie Ci pare că odată acel loc fu sfințit ; Și rog ceriul să-mi dei macar ceva tărie, Să pot tîngui jalnic acel zid părăsît. Și suspinînd în urmă, cu ochii-n lăcrămare, Mă scol mai mult în silă pornindu-mi al meu pas, Giurînd sfintelor zidiuri vecinică neuitare, Mă mai uit iar spre ele-iau lira-mi și le las.


content:
Aice între arburi, când lumea toată tace, Alerg subt a lor frunze odihna a-mi găsi, Vroind de-a mele chinuri la ei a mă disface, Vroind să jur subt umbră-li în veci a nu simți. Zadarnic de la oameni nădăjduiam iubire, Zadarnic fericire la dânșii mai catam, Căci, vai, în ei lipsește orice compătimire Ș-adesea între dânșii mai mult mă întristam. La marea mea durere nu aflu alinare, Ce numai o ființă mi-o poate vindeca: Zadar cer de la ceruri asupră-mi îndurare, Căci ah, la a me rugă nu vra a-mi ajuta. Toate-s pornite asupră-mi, și cer și elemente, Jurate l-a mele chipuri grozav a mă munci; Și eu la ce-ntre oameni mai caut simtimente? ..................................... Dar ah, pășind acuma în tânără grădină Gândeam că de necazuri la ea m-oi dispărți; Ș-în loc să văz viindu-mi o rază mai senină, Simțesc c-a mele chinuri încep a s-înmulți. În pavilion aice, privesc cum se răsfrânge Pârâul ce-ntre pietre curgând neîncetat Și el pare că-ntreabă de ce ochiul meu plânge? De ce atâte lacrimi varsă neprecurmat? Zefirul pintre frunze îmi pare că-mi șoptește: Acel iubit de tine în veci nu te-a iubi! Apa cu-a ei murmură iar pare că-mi vorbește Că-n veci de-a me dorință nu mă voi îndulci. Cântarea filomelei îmi pare-așa de tristă, Ca plânsul cucuvaiei, ca glasu-i cobitor; Ș-a silfului saltare îmi pare o tempistă Și lucea aurorei un nor îngrozitor. Și salcea rămuroasă o simț c-ar vrea să zică: Ființa părăsită de soartă, de noroc! Cu drept aceste lacrimi den ochii tăi tot pică, Că mult încă va arde înflăcăratu-ți foc. Și sufletul acela ce inima-ți iubește Cu cât i-arăți iubirea-ți cu-atât ți-e mai străin Ș-adesea a lui gură pe altul drăgostește Când pieptu-ți pentru dânsul răsuflă un suspin. Până a n-o cunoaște fața ce ți-i iubită Plăcerea pretutindeni în zori te-ntâmpina Dar azi a ta simțire atât e de rănită Încât nici o suflare n-o poate vindica. Deci dac-aceste toate obiecturi de plăcere De care s-împresoară un suflet nejignit Nu pot să-mi deie mie nici semn de mângâiere Ce-mping din sinu-ți oftări necontenit, Apoi ce pot în lume să mai aștept de-acuma? Decât necazuri crunte ș-un trai îngrozitor? Liniștea în mormântu-mi o voi găsi-o numa Unde-mi se va stinge și focul de amor.


content:
Colecție Cuprins 1 1877 2 1878 3 1879 4 1880 5 Legături externe 1877 [ modifică ] Albina Carpaților: Anul I, Numărul 1, 18 august 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 2, 25 august 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 3, 01 septembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 4, 08 septembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 5, 15 septembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 6, 23 septembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 7, 29 septembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 8, 06 octombrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 9, 13 octombrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 10, 20 octombrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 11, 27 octombrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 12, 03 noiembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 13, 10 noiembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 14, 17 noiembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 15, 24 noiembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 16, 01 decembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 17, 08 decembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 18, 15 decembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 19, 22 decembrie 1877 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 20, 29 decembrie 1877 1878 [ modifică ] Albina Carpaților: Anul I, Numărul 20 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 21 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 22 Albina Carpaților: Anul I, Numărul 23 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 24 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 25 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 26 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 27 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 28 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 29 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 30 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 31 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 32 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 32 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 33 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 34 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 35 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 36 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 37 Albina Carpaților: Anul II, Numărul 38 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 1, 15 octombrie 1878 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 2, 31 octombrie 1878 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 3, 11 noiembrie 1878 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 4, 30 noiembrie 1878 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 5, 15 decembrie 1878 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 6, 31 decembrie 1878 1879 [ modifică ] Albina Carpaților: Anul III, Numărul 7, 1 ianuarie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 8, 31 ianuarie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 9, 15 februarie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 10, 28 februarie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 11, 15 martie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 12, 31 martie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 13, 1 aprilie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 14, 30 aprilie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 15, 15 mai 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 16, 31 mai 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 17, 15 iunie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 18, 30 iunie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 19, 15 iulie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 20, 31 iulie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 21, 15 august 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 22, 31 august 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 23, 15 septembrie 1879 Albina Carpaților: Anul III, Numărul 24, 30 septembrie 1879 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 1, 15 octombrie 1879 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 2, 31 octombrie 1879 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 3, 15 noiembrie 1879 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 4, 30 noiembrie 1879 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 6, 31 decembrie 1879 1880 [ modifică ] Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 7, 15 ianuarie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 8, 31 ianuarie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 9, 15 februarie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 10, 29 februarie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 11, 15 martie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 12, 31 martie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 13 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 14 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 15, 15 mai 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 16, 31 mai 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 17, 15 iunie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 18, 30 iunie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 19, 15 iulie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 20, 31 iulie 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 21, 15 august 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 22, 31 august 1880 Albina Carpaților: Anul IV, Numărul 23-24, 30 septembrie 1880 Legături externe [ modifică ] Biblioteca Centrală Universitară “Lucian Blaga”, Cluj Napoca – Colecția "Albina Carpaților"


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX 10 X 11 XI 12 XII 13 XIII 14 XIV 15 XV 16 XVI 17 XVII 18 XVIII 19 XIX 20 XX 21 XXI 22 XXII 23 XXIII I [ modifică ] Cum ridici priporul Ciulniței, în pragul dealului, dai de casele boierului Dinu Murguleț, case bătrânești și sănătoase, cum nu se mai întâlnesc astăzi pe la moșiile boierești. De sus, de pe culme, ele văd roată împrejur până cine știe unde, la dreapta, spre valea Ialomiței, la stânga, pe desișul pădurii de Aramă, iar în față pe cotiturile ulițelor strâmbe ale satului. Toată curtea boierească trăiește liniștită și bogată, cu cârduri întregi de gâște, de curci și de claponi; cu bibilici țiuitoare; cu căruțe dejugate; cu argații ce umblă a treabă de colo până colo — și seara, când vine cireada de la câmp, cumpăna puțului, scârțâind neunsă între furci, ține isonul berzelor de pe coșare, ale căror ciocuri, răsturnate pe spate, toacă de-ți iau auzul. Fără a fi risipă și zarvă, curtea boierească pare populată și bogată. Într-o zi de vară, pe la vremea odihnei, conu Dinu fu sculat din somn de sunetul clopotelor unor poștalioni ce intrau în curte cu strigăte și saltanat. Atât el cât și nevastă-sa Sofița săriră din paturile lor de cit, și se uitară pe fereastră. — Iii!... e greu de noi! Tănase Scatiu cu mă-sa!... exclamă boier Dinu. — Da' nu-i mai zice așa, omule, că te-a auzi a fată... Ia-ți mai bine surtucul și eși-le înainte. Coana Sofița trecu repede într-o odaie de alături să se mai diretice la cap, iar boier Dinu își trase din fugă cizmele (strângând din ochi și blestemând), își luă haina în spinare și ieși să-și întâmpine musafirii. — Salutare, nene Dinule, zise noul venit, scuturând pe bătrân de mână. Iacătă, am venit cu mama. — Sărut mâna, coană Prohiro; bre, anul ăsta fac grâu mult, zise Murguleț, sărutându-i mâna cam din fugă. — Sărut ochii, mamă; da' ce se potrivește, ești fodul, coane Dinule! Uite, zău, maică, zise ea lui fiu-său, parcă văd pe căminarul Tasache Murgu; uite, leit-poleit cum e conu Dinu: nalt, uscățiv la chip, așa smead ca dumnealui și fodul... Lasă, zău, coane Dinule, că sunteți fodui... Auzi, de atâția mari de ani vecini cu moșiile și să nu lovești dumneata o dată pe la mine!... — Uite, zău, coană Prohiro, ai dreptate; da' nu știu cum s-a făcut... Vorbind astfel, bătrâna îngălbenea, începea să înghită în sec, se foia fără rost, până ce căzu pe o bancă din cerdac. — Aoleo, coane Dinule, zise ea repede, făcându-și vânt cu mâna, îmi vine rău... — Puțin "coneac", strigă fiu-său, ori apă de Vals, repede să ne dea ceva... Murguleț se repezi fuga la cămară și se întoarse numaidecât cu o sticlă de cogneac, pe care o vărsă mai toată în capul coanei Profira, pe când fiu-său o muncea pe la tâmple să-și vie în fire. În vremea asta se arătă și Sofița Murguleț. Ea dete pe bărbați la o parte, sărută mâna bătrânei, o mai strânse de un deget, o mai meremetisi, ce-i făcu, că își veni baba în simțiri. — Doamne, coană Profirițo, cum stai dumneata afară, soro!... Ia să intrăm înăuntru, că pe nădușala asta te bolnăvești chiar din senin, zău. Și, ținând pe babă de subsuori, trecură într-o odaie răcoroasă, mare, în care bătrâna păru a se înzdreveni ca prin farmec. Sofia Murguleț se îngrijea de babă cu un interes nespus. O puse să-și istorisească patima de la descălicătoare, îi dete cafea cu lămâie, pică oțet pe un cărbune sub nasul ei — iar pe de altă parte porunci să aducă tânărului dulceață, cafea, tutun, cu tot dichisul cuvenit. — Ia spune-ne, coană Profirițo, cum îți vine?... Aci, începu bătrâna o lungă șiretenie de vorbă: — Uite, maică, îmi vine așa un "nixis" pe la stomah, și parcă numai ia așa mă zgâlțâie de chiept, și să te ții numa goană la cap, și apoi parcă-mi bate două zbanțuri în tâmple, de mă prăpădesc, maică!... — Și nu iai nimic dumneata pentru asta? — Da' câte n-am făcut! N-a cheltuit ghetu băiat o grămadă de bani!... Ba palianuri, ba consulturi, ba doftoru Draci, ba acu cică să iau apă de Vacs... — De Vals, mamă, o îndreptă fiu-său. Pe când vorbeau astfel, ușa se deschise de la un iatac din fund, și de sub perdelele albe de țară se ivi un chip rotund de fată, care, dând de obrazurile nouă ale musafirilor, se făcu stacojiu. — Mămucă dragă... avu ea aerul de a începe. Dar în mijlocul odăii, se opri în loc, făcu o plecăciune după toate regulele ceremonialului de la pension, și dete năvală să iasă pe cealaltă ușă. Coana Sofița o opri. — Tinco! Da' nu saluți lumea? Unde te duci? Fata se opri din nou, nehotărâtă. Obrazul mame-sii luase expresia obișnuită de nemulțumire și descurajare, când i se întâmpla câteodată să se supere, iar conu Dinu se rușinase cu desăvârșire de stângăcia ei. — Sărută mâna coanei Profirițe, zise mamă-sa. Un moment, cât mai trecu până să se hotărască fata, coana Profira își înfipse privirile în ochii ei, cu toată răutatea lor bătrânească. Fata auzise vorbindu-se în casă de neamul îmbogățit al Scatieștilor ca de niște mojici renumiți, ieșiți dintr-un vechi vătaf al tatălui lui conu Dinu Murguleț, și a-i vedea în casa lor i se părea o adevărată enormitate. Dar, în cele din urmă, se duse să sărute mâna coanei Profire. Bătrâna o sărută pe obraz, uitându-se la ea lung și scuturându-și valurile de carne de pe trup, de pofta râsului. — Ptiu, să nu fie de deochi! că frumoasă mai ești! Fata se duse după aceea la fiul bătrânei și-i întinse mâna cu aceeași reverență; el răspunse tare și sigur de sine: — Salut! Apoi, fericită că-și isprăvise complimentele, se retrase în dosul scaunului lui tată-său, și, după un minut, o șterse. Coana Profira începu iarăși a râde: — Cresc, bată-le norocul, ca din apă... Acuma numai bărbat îi lipsește... Conu Dinu Murguleț își ciugulea unghiile de la o mână, neîndrăznind să privească în fața bătrânei. În fond îl supăra vorba coanei Profire, fiindcă înțelegea unde vrea s-o aducă. Dar nevastă-sa, cu sensul practic al femeilor, da din cap cu înțelesuri. — Răul e, zise ea, că nu facem grâu destul. — Ia lasă, coană Sofițo, răspunse bătrâna, conu Dinu să trăiască! De atâțea mari de ani, de când are moșia de la Eforie pe nimic, bez moșia dumisale părintească, mărita până acum șapte fete. Pe conu Dinu nimic nu-l supăra mai rău decât să-i fi zis că are moșia de la Eforie pe nimic. Își mușcă din unghii mai adânc și tăcu. — Așa e, îngână coana Sofița, dar avem greutăți: fata la pension, nepotu-meu în străinătate... — Aracan de mine, maică, da' tot învață? Ce-a mai ieșit și moda asta cu învățătura până la adânci bătrânețe!... Uite, eu pe Tănase al meu l-am pus la treabă de mic copil, și slavă lui Dumnezeu, băiatul a ieșit bun, treaba treabă, plimbarea plimbare. Acu să-i găsesc nevastă cumsecade și m-am liniștit. Anu ăsta trebuie să-l însor, că mi-e c-oi închide ochii fără să apuc să-mi văd nepoții... Ce zici, coane Dinule?... Conu Dinu dete din cap, parcă ar fi zis că așa e, dar că asta nu-i treaba lui. După ce-și isprăviră cafeaua, Tănase Scatiu scoase o pană de gâscă din buzunar, mătură o enormă țigaretă de chihlimbar cu care fuma, puse pana murdară pe farfuriuță, iar țigareta în toc, și se sculară să plece. Coana Profira dori să vază pe Tinca la plecare, dar fata nu se găsi nicăierea. Cam înfiptă, bătrâna sărută pe conu Dinu pe frunte, zicându-i: — Așa sunt fetele, marfă scumpă. Ce zici, vecine, nencuscrim? — Drum bun, coană Profiro. Ia să ridice coșul de la trăsură. Vătașe Taftă, pune mâna, să nu se dea vizitiul jos. În sfârșit, plecară. În urma lor, coana Sofița umbla domol în jurul lui bărbatusău, și, cu sfioasă supunere, căuta să-i ghicească gândurile. Dânsul își răsuci o țigară, fără a zice nimic, și intră s-o aprindă. Fumul din salon îl luă de cap. — Ah! Zi, te rog, să deschidă geamurile. Nevastă-sa stete un moment la îndoială. — Au să intre toate muștele, omule. Murguleț se îndreptă spre masă să găsească chibriturile și dete cu ochii de pana de gâscă lăsată de tânărul Scatiu. — Deschideți ușile, să iasă mirosul de mitocani! Ia poftim de vezi, zise el făcând explozie, cu brațele încrucișate înaintea penei, cine-mi cere fata. Eu să-mi dau fata la asemenea mojici?... Doar dacă mi-o lua Dumnezeu mințile! Bă-dă-rani!... Coana Sofița încerca să fie serioasă, deși îi venea să moară de râs. Bărbatu-său se întoarse din nou către dânsa. — Am moșie de la Eforie pe nimica, ha? De ce nu poftește fiu-său să mă urce la mezat, să-l învăț eu minte! — Nu, zise nevastă-sa, zâmbind, fiindcă speră să-i dăm fata. — Să-mi dau eu fata unui asemenea mojic!... Ți-am spus: dacă mi-o lua Dumnezeu mințile, poate. Apoi urmă a face pași mari prin casă și a trage adânc din țigară, ca și cum maximul acesta de fum ar fi putut reduce firea sa la un minimum de supărare. Coana Sofița trecu pe nesimțite într-o odaie vecină, lăsându-l să-și potolească singur furia. Conu Dinu, rămas singur, prinse a innoda firul vremilor de azi cu lungul șir al celor trecute, și a se întreba, cu disperarea oamenilor bătrâni, cum era cu putință ca nepotul vătafului Scatiu (pe care vătaf îl văzuse el însuși în spinarea unui țigan și bătut de un alt țigan cu opritorile de la cai, după porunca lui tată-său, căminarul) să ajungă a cere mâna fetei lui? Și imaginile trecute îi reveneau în minte, slăbite, cu câte o răsăritură de observație copilărească cum le făcuse: bunăoară că pe atunci ploua mai des și mai la vreme. Șezu jos și fuma mai departe din țigara stinsă, sărind cu mintea la nepotu-său Damian, care nu mai venea din străinătate, la soră-sa Diamandula, mama lui Damian, care trăia numai prin puterea imaginei fiului său, la una și la alta, până ce un pisic, care se strecurase sub scaun, îi atrase luarea-aminte prin îndemânarea cu care se juca cu pana țigaretei lui Tănase Scatiu. II [ modifică ] Era tocmai să se supere din nou, pe pisic și pe Tănase, când bătu cineva la ușe. — Poftim! zise el cu glasul trăgănat al boierilor bătrâni. Ușa se deschise și o femeie tânără intră, închizând-o repede, ca să nu lase muștele înăuntru. — Sărut mâna, coane Dinule, zise ea, sărutându-i mâna cu adevărat. — Bună ziua, fetițo, îi răspunse el, dându-i mâna să i-o sărute. Vino-ncoa să te pup pe obraz. Și după ce o sărută, se uită la dânsa de aproape, ca și cum o cerceta să o cumpere. — Ce păcat că nu ești băiat, Sașo. Ea începu a râde, mirată. — De ce, coane Dinule? — Ți-aș da pe Tincuța. — Și eu aș lua-o numaidecât. Numai aș fi cam copt pentru dânsa. Bătrânul se uită la ea lung, ținându-i mâna într-ale lui. — Uite, Sașo, poți să te superi, dar eu tot n-o să te las în pace: de ce nu vrei să te măriți, fato? — Coane Dinule!... — Bine, bine, nu mai zic nimic, dar să-ți spun drept, nu te pricep. — Și cu toate astea e așa de ușor! Ți-am spus de atâtea ori: eu am o familie, fară să mă mărit; dacă m-aș mărita, aș avea două, și aș fi, desigur, mamă rea, ori pentru unii, ori pentru alții. Dar, coane Dinule, mi-ai făgăduit să nu mai vorbim despre asta... Acuma am și îmbătrânit, adăugă, parcă nu i-ar fi displăcut, pe cât zicea, să vorbească despre "asta". Eu am venit să-ți spun că te poftește coana Diamandula. Bătrânul se sculă greoi de pe scaun și porni să iasă, cu aceea pe care voia cu orice preț s-o mărite, când, ajuns la ușe, o opri din nou. — A, Sașo, nu știi o comedie?... Ghicește... Nici nu-ți trăsnește prin cap: avem un ginere pentru Tincuța. — Serios? — Da... un ginere fain: pe amicul meu, domnul Tănase Scatiu. — Ce?! zise cealaltă încremenită locului. — Da, junele Scatiu, alegător la colegiul întâi, mare proprietar, mâine poimâine deputat... — Biata Tincuța! — Da, și coana Sofița ar fi gata să i-o dea. Dar până n-oi închide eu ochii, Scatiu nu ia pe fata mea, adause, bătându-se cu mâna în piept. Apoi, ducând un deget la gură, în semn de tăcere, intrară la coana Diamandula. În fundul unui pat de nuc, cu perne la perete, ședea ghemuită o umbră de femeie, iar pe scaune, împrejurul ei, rude și prieteni. Legată la cap cu o bocceluță de mătase neagră, după moda veche, coana Diamandula își trăgea din când în când ochelarii de pe frunte, legați la spate cu ață, ca să privească pentru a o suta oară o scrisoare a fiului său. Bătrână, bolnavă, surdă, ea trăia, spre minunea tuturor, numai prin puterea unei dorințe: aceea de a mai vedea, înainte de a muri, pe unicul ei copil. Tot ce vorbea, tot ce dorea era pentru el, se ducea către el. Cu trupul istovit de puteri, părea a-și hrăni viața din dor. Câte o rară scrisoare ce venea de la el era citită, recitită, învățată pe dinafară de o mie de ori; plicul descusut și pe o parte și pe alta; marca de pe plic studiată până în firele mustăților regelui Humbert — căci scrisorile veneau din Italia. Când bătrâna era singură cu câte cineva al casei, întreba cu glasul stins: — Și unde e Neapoli ăsta? Răspunsul nu-l auzea niciodată, dar înțelegea că trebuie să fie departe, după mișcarea mânei și a ochilor celui ce-i vorbea. Când intră conu Dinu, ea părea ațipită, cu capul rezemat pe piept. El se apropie de dânsa cu sfială și respect, pe când ceilalți se sculară în picioare. — Ce dorești, lelță? zise conu Dinu, care-i era frate mai mic. — Matei nu mai vine... Eu mă duc, Dinule. — Doamne, cum vorbești dumneata!... — Mă duc... Dacă mai întârziază două zile, nu mă mai vede. I-ai telegrafisit? întrebă ea, uitându-se în ochii lui. — I-am telegrafisit. — I-ai spus să nu întârzieze? — I-am spus. — Și ce crezi, c-o să vie? —Cum, Doamne, să nu vie. Bătrâna începu a plânge, încet, cu suspine înecate. Lui conu Dinu îi deteră lacrămile. — Mă rog la Dumnezeu să mă mai ție cu zile, până l-oi vedea... zise ea cu greu și gâfâind, dar să nu întârzieze, Dinule. După aceea ațipi iarăși. Sașa și cu Tincuța îi ridicară pernele la spate, și ea păru că doarme. Atunci, unul câte unul, ieșiră binișor și trecură în odaia de alături, unde subprefectul, Mihai, fratele Sașei — un băiețandru de vreo 20 de ani — coana Sofița, soră-sa Elena, de la o moșie vecină, cu copiii ei, stau grămădiți deasupra unui atlas, căutând care este drumul cel mai scurt de la Neapoli la Ciulnița. — Zău, nenea Matei ăla, zise Tincuța supărată, parcă nu-mi mai e drag. Subprefectul, un vechi prieten al casei, se uită la ea râzând: — Lasă, c-am să te spui când o veni. — Da' poți să mă spui, zise fata roșindu-se; pentru ce nu mai vine? — Ba vine. N-a telegrafiat că pleacă? — Sunt trei zile de când a telegrafiat; până acum venea și de la Han Tătar. — Așa faci? — Așa, răspunse Tincuța răstit; dumneata nu vezi că tușa nu mai poate? Mihai desprinse o oglindă din cui, fără a fi băgat de seamă, și o aduse înaintea Tincuței. Aceasta, roșise deja, se făcu stacojie pe când toți cei de față râdeau. Fata se-ncercă să râdă și ea, dar o podidi plânsul, și repede, ieși și se ascunse la dânsa în odaie. Sașa se uită lung la frate-său, nemulțumită de gluma lui. — Mihai, astea sunt glume nesărate. Te rog să nu mai faci asemenea lucruri. — Da' ce-am făcut, maman dragă? Am glumit, zise el, nenorocit că fusese pricina unei asemenea scene. Sașa ieși și se duse după Tincuța. Când se-ntoarse, îi găsi pe toți tăcând, parcă cine știe ce se-ntâmplase: atâta înrâurire au lacrămile asupra oamenilor. Numai subprefectul, holtei bătrân, călit în ale istericalelor femeiești, cum zicea el, încerca să mai glumească. Sașa luă pe băiat și-l duse, cam vrândnevrând, la Tincuța, să-i ceară iertare. — Bine, maman, ce-am făcut, ca să cer iertare? zicea băiatul, mergând cam cu sila. El și cu toți frații chemau pe Sașa "maman". — Ai supărat pe Tincuța. Eu nu vreau să am copii rău crescuți. Băiatul se uită lung la soră-sa și se opri în loc. — Maman, nu mă umili. Viu eu singur să cer iertare. Soră-sa se gândi o clipă și, parcă mișcată de vorba băiatului, îi îndreptă legătura la gât și porni singură înainte. După câteva minute, el intră în urma ei la Tincuța, și, foarte firesc, îi luă mâna și o rugă să-l ierte. Fata se uita în jos, fără a zice o vorbă. — Îl ierți, Tincuțo dragă, nu-i așa? o întrebă Sașa. Tincuța își ridică ochii spre el, bufnind încet, de râs sau de plâns, nu se știa bine. Astfel se împăcară lucrurile. Către seară veni o depeșe de la Predeal. În sfârșit, Matei sosea... Mare gălăgie și bucurie pe toți. Mihai și Tincuța și copiii Elenei voiau să meargă a doua zi la gară. Care mai de care sărea mai sus, țipa mai tare, după cum îl iertau puterile. Vestea fu împărtășită coanei Diamandule de către frate-său. Bătrâna, cu lacrămile înnodate în barbă, se puse să descoase telegrama, literă cu literă, parcă ar fi fost cine știe ce document. Se hotărî ca a doua zi toată suflarea să se reverse la gară. Se făcu socoteala trăsurilor și se văzu că nu era loc pentru toți. Mihai voia să se ducă pe jos; Tincuța călare. Subprefectul le puse trăsura la dispoziție. Sașa pe a sa; dar tot era prea multă lume. Elena se gândi să-și lase copiii acasă, dar o protestație universală se ridică din piepturile gălăgioase ale "țâncăriei", care nu vrea s-audă de o asemenea poznă. Conu Dinu îi împăcă pe toți, făgăduindu-le să puie caii la o cloșcărie de brașoveancă, în care intra toată corabia lui Noe. Era vorba acum să se știe cine rămâne cu coana Diamandula. Elena, fire veselă, se lepădă, râzând pe sub ascuns ca să n-o vadă cumnatu-său; coana Sofița trebuia să meargă; Tincuța ținea să meargă; conu Dinu se cuvenea să meargă. Subprefectul propuse Elenei să rămână el, și făcură mare haz amândoi, spre părerea de rău a celorlalți, cari voiau să știe de ce râd, ca să râdă și ei. — De ce râdeți? întrebă coana Sofița. Subprefectul o luă la o parte cu mare taină și-i zise la ureche în gura mare: "arde Iașul", ceea ce provocă o mare ilaritate generală și făcu pe coana Sofița să cărăbănească subprefectului o însemnată cantitate de pumni. Toată lumea adormi în seara aceea fericită. Pentru cei bătrâni revenea un om iubit; pentru tineri, nenea Matei, pe care-l așteptau tot așa de vesel și caraghios precum plecase; pentru copii, un necunoscut, care însă nu mai puțin era nenea Matei, vorbă plină de farmec și noutate. III [ modifică ] Se legăna ciocârlia în răcoarea dimineței, însoțind de-a lungul Ialomiței trăsurile ce mergeau la gară. Copiii, grămădiți câte trei pe capră, se bucurau, tăcuți, de priveliștea cailor. Mihai mâna poștalionul de la trăsura lor, curată, lustruită, în care trebuia să se întoarcă Matei. Pe chipurile tuturor se zugrăvea sănătatea si fericirea. Întinderea câmpului se desfășura într-o nespusă liniște de vară. De o parte, un lan de porumb își mișca vârful foilor nervoase, dând văzduhului un reflex de culoare verde, ce părea că îngrașe aerul; de partea cealaltă, Ialomița curgea domoală între două maluri joase, lăsând să se vadă o margine de Bărăgan, cu pârloagele sale nestrăbătute, cu suhaturi roase de vite, cu o turmă de oi ce se zărea în fund ca o pată albă, și, mai presus de toate, cu orizontul său înșelător, a cărui dungă închipuită juca în arșița soarelui ca oglinda unei ape. Din prundul gârlei, cireada se urca pe un vad și se îndruma cu greu la pășune. Câte un bou singuratec sta înfipt în marginea apei, cu capul întins înainte, neclintit, întrupând în nemișcarea lui pustietatea locului. Când trăsurile ajunseră la capătul porumbului, trebuiră să se oprească. Jitarul sări din colibă, cu căciula în mână, și deschise poarta de nuiele ce tăia drumul. Un câine slăbănog se repezi la picioarele cailor, lătrând din toate puterile și gata parcă să-i înghită. Toți trecură dincolo, iar jitarul închise poarta și rămase singur ca mai-nainte, în mijlocul câmpului. După un sfert de ceas ajungeau la gară. Tot norodul acesta se revărsă în unica săliță de așteptare ce se găsea, râzând și sărind, spre marea mirare a țăranilor cărăuși. Mihai cu surorile lui mai mici și cu Tincuța; Elena cu patru copii împrejur; coana Sofița, conu Dinu și subprefectul; Berlă, jidanul de la han; Tănase Scatiu, care venise călare. Numai Sașa lipsea: ea rămăsese la Ciulniței, să ție de urât coanei Diamandule. Toată lumea se uita la ceasornic cu neastâmpăr: mai sunt zece minute, mai sunt șapte minute. Copiii, neavând voie să iasă pe peron, până la sosirea trenului, țipau în sala de așteptare ca într-o menajerie. Mai sunt trei minute. Clopotul sună. În fundul zării se vede locomotiva devenind din ce în ce mai mare, până se arată întreagă. "Dați-vă la o parte, domnilor!" strigă lampistul gării. Trenul sosește cu repeziciune și se oprește deodată locului, ca un cal dresat. Toate inimile bat cu putere. Copiii, cu mâna dusă la gură, se retrag cu un pas, speriați de zgomot. Toți întreabă: "Unde-i, unde-i?" La o fereastră a trenului un chip nerăbdător cheamă pe conductor din toate puterile. Până să vie acesta, cei de pe peron au recunoscut pe Matei al lor și s-au grămădit la ușa vagonului. — Matei! nene! conductor! vin de deschide, domnule! Ioane, ia bagajele... În încurcătura și-n larma asta, călătorul sare din tren în brațele celor ce-l așteptau, sărutând și îmbrățișând în dreapta și în stânga; "Nene, Matei, dragă", s-aude din toate părțile. Mihai se repede în vagon și apucă geamantanele altor domni, care protestează. Taftă, vătaful, ridică el singur două cufere, pe care le așează cu îngrijire într-o căruță cu boi. Matei urmează a îmbrățișa pojidicul, oprindu-se la fiecare și întrebând "dar tu cine ești, bre?" în hohotele de râs ale respectivelor mame. În cele din urmă se duce cu brațele întinse către un biet creștin, având aerul de a voi să-l sărute, spre marea mirare a acestuia și spre desăvârșita topenie de râs a celorlalți. —Mai sunt, frate? întrebă el, gata să îmbrățișeze toată suflarea. În cele din urmă, conu Dinu, ștergându-și lacrămile de râs, îl luă de braț: — Hai, băiete, hai să mergem. Pe același drum porniră trăsurile din nou, înșirându-se în goană, unele după altele. De îndată ce Damian rămase singur cu conu Dinu, veselia de până aci dispăru. — Ce face mama? întrebă el cu nerăbdare. — E mai binișor, răspunse bătrânul dând din cap. Acuma, că ai venit, are să se însuflețească din nou. Tăcură amândoi. — Bre, zise conu Dinu, credeam că nu mai vii! De șapte ani să nu te mai întorci tu pe acasă!... — Așa e, nene Dinule, dar vream să sfârșesc odată... Acuma sper să nu mă mai mișc. Sunt sătul de străinătate. Vreau să trăiesc cu mama, liniștit. — O să ai puțin de trăit cu dânsa. Damian se uită la unchiu-său. Bătrânului îi dedeau lacrămile și nu mai zise nimic. El, de asemeni, își simți pieptul umplându-se de durere și lacrămile urcându-i-se în ochi. Tăcură din nou amândoi. — Noi ne ducem, zise tot bătrânul după câteva minute, bătându-l cu mâna pe genunchi; e rândul vostru să trăiți. Cu buruienile astea uscate, noi am crescut și ne-am făcut datoria; acu veniți voi. Să fiți sănătoși!... Un avânt puternic de simpatie făcu pe tânăr să apuce mâna lui unchiu-său și să i-o sărute. Bătrânul, mai mișcat decât dânsul, bufnea ușor pe nări, privind spre câmp. — Uite pământul ăsta: m-a făcut să asud; am muncit toată viața pentru el, de cele mai multe ori fără să mă răsplătească; m-am supărat și l-am blestemat, — dar nu m-aș duce de pe el pentru nimic în lume. Nădăjduiesc că tot așa o să faci și tu și că n-o să mai pleci. Aci suntem născuți și eu și maică-ta și părinții noștri și părinții părinților noștri... O tăcere de câteva minute înlesni bătrânului să-și înghită nodul de emoție, ce-l îneca, și să urmeze: — Tu ești singurul băiat din familia noastră. Să rămâi aici, pe pământul ăsta, să nu te miști și să nu-l dai nimănui să ți-l îngrijească, să nu-l arendezi, că arendașii sunt molii — m-ai înțeles? — Da, nene. — Și ai să fii fericit, pe răspunderea mea. N-o să ai cafenelele voastre de la Paris și "mazagranurile" lor, nici neramzi ca la "bella Italia", dar o să fii om întreg, n-o să-ți cânte nimeni cu flașneta la ureche, nici n-o s-ajungi să calci pe tureatcă... M-ai înțeles? întrebă din nou zâmbind și ridicând glasul. — Ei, acuma ia uită-te ce frumusețe de porumb. — Da. În adevăr, ajungeau la poarta jitarului, în marginea de porumb. Soarele se ridicase pe cer, și zăpușeala începea să învăluie câmpul în adierile sale fierbinți. O coloare egală, de un cenușiu trist, vopsea iarba, pământul, semănăturile și numai câte o garofiță sălbatică răsărea, sprințară, din dungile de nisip pe care le lăsaseră inundațiile Ialomiței. Damian se simți deodată reîntors cu zece ani în urmă. Întinderea uniformă a câmpiei, cu gârla placidă alături, i se păru de un farmec nespus; nimic din ce văzuse până aci nu se putea asemăna cu ele. Jitarul deschise poarta în tăcere, urându-i din fugă un "bine-ai venit, cucoane", și rămase în picioare cu căciula în mână, până ce trecură toate trăsurile. Damian își întoarse capul după el. — Mă rog, nu-i Toader Croitoru? — Ba-i el, zise conu Dinu mulțumit, ți-l mai aduci aminte? — Cum să nu mi-l aduc aminte: nu s-a schimbat de loc. Tot jitar e? — Da' ce-ai vrea să fie? întrebă unchiu-său zâmbind. — Așa e... Cariera de jitar e cam ingrată: nu se prea înaintează repede într-însa. Bătrânul râdea. — Fii liniștit, băiete. E mai fericit decât tine. Are tot ce-i trebuie și nici o grije. — Se vede că-i trebuie prea puțin lucru ca să fie fericit. — Asta-i filozofia cea mare, răspunse bătrânul, parcă i-ar fi zis "aicea vream să te-aduc". — Ba zău, ia spune, cât îi plătești? — Are zece galbeni pe an simbrie; două păpuși de tutun pe săptămână; o pereche de ițari; o glugă și o căciulă, și de mâncare. — Pește și brânză, zise Damian, aducându-și aminte. — Da' ce vrei să-i dau? baclavale? — Ba nu... — La el acasă mănâncă mămăligă goală... când o are. Matei se uită la unchiu-său cu părere de rău. — Am uitat să-ți spun: și opinci câte poftește. — Da' de ce luxul ăsta de opinci? întrebă tânărul cu oarecare răutate ironică. — Fiindcă trebuie s-alerge pe jos. Ăsta îi este meșteșugul. Apoi, văzând că nepotu-său nu prea părea încredințat de fericirea regimului jitarilor, adause: — Fii pe pace, el este adevăratul om fericit, nu tu, nici eu. De altfel te vei încredința prin tine însuți. Nu te grăbi să judeci lucrurile, că altfel se văd de departe și altfel sunt. Avem fel de fel de vagabonzi, care vin să le umple capul cu nerozii, dar până acuma, la mine, nimeni nu-i ascultă. — Socialiști? — Păi dar cum. Damian începu să râdă. — Ia-nchipuiește-ți!... Dacă-aș prinde pe unul odată, ce mai probă de bătaie i-aș da! Damian râdea din ce în ce mai tare, mulțumit de a vedea pe bătrân verde ca mai înainte. — Bătaie?! — Bătaie la scară, și să poftească să reclame. Tânărul urma a râde și a da din cap cu neîncredere. — Pre legea mea: bătaie. Tu râzi, da' eu îți spun lucrurile cum sunt. Lasă c-o să vezi. Ai partea ta de pământ de la maică-ta: de ți-o plăcea să te ții de el, o să ai ocazia să le vezi toate astea. Pe când vorbeau, un călăreț trecu pe lângă trăsură, ca o săgeată. Era Tănase Scatiu, care făcea curte Tincuței prin talentul calului său, al cărui "umblet" era o adevărată minune. Cu bordul pălăriei răsfrânt pe ochi, cu o batistă fâlfâindu-i la gât, el se ținea pe cal cu mare îndemânare, călărind pe o rână, în mod ștrengăresc. Era cam ridicul, fiindcă era înalt din cale-afară și prea copt pentru berbantlâcurile astea. — Bravo, Tănase, zise Damian zâmbind. — Îți mai aduci aminte de mitocanul ăsta? întrebă conu Dinu. — Da' cum să nu-mi aduc aminte: eram buni prieteni. Nu-i prost. — Nu-i prost, dar e un țărănoi îmbogățit, șiret cât poftești. Ar vrea să-i dau pe Tincuța. Damian se uita la unchiul său nedumerit. Nu vrea să rănească pe bătrân și de aceea se mulțumi a zice: — E cam bătrânior pentru Tincuța; e mai mare decât mine. — E bătrân și bădăran, adăugă conu Dinu, uitându-se cu anevoie peste apă. Tu vezi mai bine: zărești ceva, colo în fund? — Da, cred că sunt oi. — Nu, zise bătrânul mulțumit: uite-te bine, vezi? — Da... colo la stânga... — Așa. Ce sunt? oi? — Așa îmi pare. — Nu; sunt dropii. Era mulțumit conu Dinu că putea dezvălui comorile moșiei sale. În adevăr, în fund, pe o vâlcică singuratică, o turmă de dropii sta tăbărâtă, parcă-ar fi fost o turmă de oi. Dragostea de singurătate, atât de nețărmurită la mai toți vânătorii, umplea pieptul tânărului de un nespus sentiment de libertate, de recunoaștere de sine, sentiment care în lumea populară se pierde sau se preface în egoism. El tăcu, rătăcindu-și mintea în dungile străvezii ale orizontului. Unchiu-său de asemenea. Nu se auzea pe tot drumul decât roatele trăsurei tocând și copitele cailor lovind pământul. O pace desăvârșită se coborâse din înălțimile albastre ale cerului. Natura, fecundată de razele soarelui, părea că se odihnește. Frunzele porumbului, vii și tremurătoare ca niște lame de oțel, în zori, acum se muiau și începeau să se răsucească. Ialomița curgea, încropită și înceată. Când ajunseră în vadul Ciulniței, pe care nu mai era nici un strop de apă, Damian văzu satul aninat pe vârful dealului, pe sub care se scurgea pârâul și mergea de se vărsa în Ialomița, când putea, deoarece de cele mai multe ori nu se vărsa nicăieri, fiind sec; văzu curtea boierească cum o știa, așezată pe deal, fără gard dinspre gârlă, și toate slugile, toți argații ieșiți să-l vadă venind; în dreapta și în stânga, curți țărănești, unde mai peste tot doi sau trei cai, legați de câte un otgon, se-nvârteau pe un vraf de grâu, bătând din cap și din coadă; în vadul gârlei, copii în scutece, lăsați în paza altora ce de-abia umblau în picioare. — Suntem pe vremea treierișului, nu-i așa? întrebă Damian. — Da. Vii cu belșug. — Ai făcut grâu mult? — Tot am făcut, dar nu cât trăgeam nădejde. Țâranii au făcut mult, orz mai cu seamă: îi vede Dumnezeu anul ăsta. La urcușul priporului, toată lumea se coborî din trăsuri și urcă dealul pe jos. IV [ modifică ] Când ajunseră acasă, toți deteră năvală la coana Diamandula. Bătrâna îi aștepta, stând grecește în fundul patului, cu ochelarii ridicați pe vițele rare de păr și cu o pereche de mătănii în mână. Alături, Sașa lucra la o horbotă. Când trecură prin coridor, pe dinaintea ferestrelor bătrânei, statura puternică a lui Damian luă toată lumina geamurilor. Sașa zise încet, strângându-și lucrul: — Au sosit. Însă bătrâna, pe jumătate oarbă, ghici numaidecât că cel ce venea întâi era fiu-său, fiindcă nimeni din ai casei nu trecea cu capul mai sus de fereastră. Începu a tremura fără putere și a plânge. Damian se duse drept la ea și-i apucă amândouă mâinile, pe care i le sărută cu toată căldura sufletului, mișcat de a o revedea și mai ales de a o revedea într-o asemenea stare: i se părea că scăzuse, se redusese la jumătate din ceea ce era când o lăsase. Lacrămile-i veneau în ochi fără să și le poată opri și se plecă din nou pe mâinile bătrânei. Ea se uită la el, dând încet din cap și de-abia vorbind: — Bine-ai venit, mamă... Ești ostenit? — Nu sunt ostenit. — Dacă ești ostenit, du-te de te culcă. — Sărut mâna, mamă, nu sunt ostenit. — Acuma, că te știu aici, mă simt bime. Poți să te odihnești dacă vrei... — Mai pe urmă. Acum lasă-mă să stau lângă d-ta. Ea îl sărută din nou și-l lipi de sufletul ei călător, parcă ar fi vrut să-și anine cugetul de corpul puternic al fiului său spre a nu se mai despărți niciodată de el. Se uita la dânsul lung și-l mângâia pe păr și pe umeri, într-o nedumerire de fericire fară înțeles pentru alții, în care regăsea icoana bărbatului ei, mort de demult, icoana lui Matei copil și pe aceea a tânărului plecat în străinătate de ani întregi. Nimic nu i se părea mai frumos, mai nobil, mai dulce, decât chipul acelui om, idealizat prin 7 ani de depărtare. Când el se scula, ochii ei îl urmăreau prin casă; când îl vedea râzând, râdea și ea, fără să știe de ce; când ieșea câte un moment să mai respire, întreba încet și cu sfială "unde e Matei? dacă vrea să fumeze, să fumeze aici, că nu mă supără", deși în realitate fumul de țigară o îneca. Conu Dinu veni la dânsa, vesel, și o întrebă tare, ca să-l audă: — Ești mulțumită? — Tare mulțumită, mamă. — Ei, atunci fă-te bine și scoală-te, să ieși la plimbare cu el. Ea dete din cap: — Eu bine nu mă mai fac... dar sunt fericită. Măcar câteva zile dacă aș mai trăi să-l mai văd... Matei strânse mâna, în tăcere, Sașei, care se dase într-o parte. Vorbind amândoi încet, el vroi să facă o țigară, ca apoi să iasă s-o fumeze; însă, negăsind tutunul în buzunar, rugă pe unul din copii să i-l aducă dintr-o haină rămasă afară. —Nu te-ai schimbat de loc, zise el Sașei. — Am mai îmbătrânit ceva, răspunse ea, râzând; dar dumneata cu adevărat nu te-ai schimbat de loc. — Am cam albit, dar altfel cred că nu m-am schimbat. — Dacă e vorba de asta, eu ar trebui să am 50 de ani. El se uită la dânsa zâmbind, gata să zică o răutate. Sașa înțelese și, roșindu-se, începu a râde: — Știu ce vrei să zici, dar 50 de ani încă nu am. Subprefectul se amestecă în vorbă. — Da, zise el, foarte serios, mata erai abia născută când conu Costică Comăneșteanu a fugit la Constantinopole. — În 48? întrebă Sașa indignată. — Apoi ce: să tot fie 40—50 de ani de atunci. — Tata nici nu se însurase la 48. — Nu-i așa, coane Dinule? întrebă subprefectul clipind dintr-un ochi. — Ce? zise conu Dinu. — Domnul Dumitrescu spune prostii, întrerupse Sașa. Conu Dinu se apropie de ei. — Nu vă legați de fata mea, zise el, bătând-o pe umeri. Asta e înger, nu femeie. — Vai de noi!... adăogă subprefectul, clătinând din cap. Sașa râdea cu voioșie. — Vezi cum ești, d-le Dumitrescu... Să știi că nu-ți mai fac halva. — Vai de mine, cuconiță, zise el, sărind de unde se afla și venind să sărute mâna Sașei, matale ești un înger, doi, trei îngeri. Vorbă e!... Ea îi dete binișor peste obraz. — Când veniți să mâncați la mine? întrebă ea pe toți. — Când poruncești, se grăbi a răspunde subprefectul. Sașa, cum sta jos, se uită în ochii lui conu Dinu și a lui Matei. Copilul care se dusese să caute tutunul venea cu un vraf de hârtii în mână, pe care le găsise la un loc cu tabachera. — Zilele astea mâncăm cu toții la noi, zise conu Dinu. Matei răsfoia hârtiile aduse de copil să vadă ce erau. Printre ele se afla un mic carnet de buzunar, pe care îl deschise și, cetind, începu a râde. Sașa se uita la dânsul, curioasă. — Ce vrea să zică străinătatea!... Mă temeam să nu mor în vreun colț de pământ, necunoscut de nimeni, mai ales la Neapoli și la Capri, unde se ivise holera din nou... În același timp întinse carnetul, pe a cărui primă filă sta scris în franțuzește: "Mă numesc Matei Damian, sunt român, familia mea e în România, districtul Ialomița, gara Ciulniței". Subprefectul, care sub aparența lui caraghioasă era o fire sentimentală, se uita lung la Matei. — I-auzi, domnule! apoi să n-o dai dracului, străinătatea, zise el, cu glasul strâns de emoțiune. — Bine, mă băiete, tu n-aveai pe nimeni, vreun prieten, vreun franțuz de-ai tăi?... întrebă conu Dinu. — Or vreo franțuzoaică, îi zise subprefectul la ureche. — Ba aveam, dar fiecare își vedea de ale sale, și numai seara ne întruneam cu toții. De altfel, eu nici nu aș fi putut să umblu veșnic cu dânșii, fiindcă ei își aveau treburile lor: unul era arhitect și altul numismat. Se înfundau la Pompei or la Poestum, și nu-i mai scoteai de acolo. Eu voiam să mă bucur de toate câte firea și oamenii au grămădit în golful Neapoli. Rămâneam adesea singur, și, de frică să nu mor necunoscut de nimeni, mi-am dat signalmentele. El râse încet, privind înaintea ochilor, preocupat. Ceilalți se uitau la el, fără a zice o vorbă. În câteva minute trecu peste capetele acelor naturi statornice vedenia străinătății, cu toate grozăviile ei închipuite, și carnetul, adus în vorbă de întâmplare, avu darul de a coborî pe fiecare în sine. Sașa părea mai cu seamă înrâurită de fila din catastif. — Când mă gândesc, zise ea, că trebuie să trimit pe Mihai în străinătate, m-apucă groaza. — E!... ce exagerație! Zilele dintâi sunt grele, dar un tânăr le biruiește și pe acelea. În urmă se deprinde atât de bine că nu-i vine să se mai despartă de străinătate. — Se poate, zise Sașa repede, dar eu nu înțeleg lucrurile astfel: Mihai trebuie să vie în toți anii acasă, aci unde s-a născut, unde suntem noi. Matei nu mai zise nimic, ci plecă ochii în pământ. Sașa simți că vorba ei avea un înțeles pentru el, se opri deodată, mișcându-se pe scaun fără voie-i. Ochii ei se făcură mititei, blânzi, și ea adăogă: — O să mă ajuți, nu-i așa, să caut ceva pentru Mihai. Aș vrea să nu-l trimit la Paris... Ce crezi? — De ce nu?... Cui nu-i aminte de treabă, găsește mijloace de a petrece oriunde. Ea rămase locului, îngrijată parcă chiar de pe acum de soarta băiatului, și, fără să se gândească, văzând că Matei caută chibriturile, i le dete de pe masă. El ieși să fumeze. Când se întoarse, mai toată lumea se retrase din odaie. Numai Sașa rămase lângă patul cocoanei Diamandule. Bătrâna adormise din nou, ghemuită în perne, cu capul pe piept. Matei se apropie binișor de Sașa și îi zise încet: — Nu ești ostenită? — Nu, de loc. — A adormit din nou... — Da. El se uita la chipul mame-sei, căutând bine să-și aducă aminte de dânsa, cum era când o lăsase, și parcă nu-i venea să creadă că obrazul acela slab, zbârcit, înfundat în colțurile unui guler de pânză descheiat, să fie al ei. Și cu toate astea așa era. Orbitele mari, deasupra cărora se-ntindeau acum firele rare ale sprâncenelor, rămăseseră tot astfel, iar globul ochiului, mai plin ca oricând, părea că se desprinde din forma lui. Vinele, umflate peste măsură, brăzdau pielea întunecată, pe care, în loc de a hrăni cu sângele ce purtau, păreau a o arde. Era oarecum o lipsă de interes al organelor unele pentru altele, ceea ce aducea o sleire de vitalitate aproape completă. Mai vedea câte ceva, când trebuia să vadă; mai scotea câte un sunet, când trebuia să vorbească; chiar auzea pe ici pe colo — dar nu mai avea vibrarea multiplă și completă a senzațiilor. Sașa ieșise pe nesimțite. El, rămas în fața bătrânei adormite, i se păru că-nțelege, în toată adâncimea sa, puterea de statornicie a acelor naturi simple, vesele, ce trăiau numai din devotament, lipite de pământul ce le văzuse născându-se. O suavitate nespusă se răspândea în odaie din niște crăci de sulfină, aruncate în firida sobei. Un aer bătrânesc, dar primitor și prietenos, se desprindea din mobilele vechi de nuc. Aceleași calendare ale lui Nichipercea, pe care le apucase de când lumea, stau teanc pe un colț al scrinului; aceiași îngerași de porțelan, sub sticle; același papuc bătut în perete, cu ceasornicul smălțat; aceleași covoare pe jos — nimic nu se schimbase. Numai mamă-sa se ducea. Mișcat până la lacrămi, luă binișor mâna bătrânei și își lipi obrazul de dânsa. I se părea că atinge un lucru sfânt. O dureroasă și dulce amintire îi răsări în minte, de când mamă-sa îl mângâia pe obraz, copil, și o revăzu, ca atunci, plecată pe marginea patului lui, privindu-l în tăcere. Bătrâna deschise ochii cu greutate, se uită la dânsul lung și iar îi închise. — Dorești ceva, mamă? Ea nu răspunse. După mișcarea capului, căzut pe piept, se vedea că respiră încă. Tincuța intră pe ușe binișor, cu un șorț pe dinainte, roșie la față ca un măr pârguit. Ea venea veselă să-l poftească la masă, dar, văzându-l atât de turburat, se opri lângă el, uitându-se de aproape la bătrână. — Ce face? întrebă ea încet. — Îmi pare că doarme. — Doarme. Vrei să vii la masă? — Cu cine o lăsăm? — Vine numaidecât Safta. Matei se sculă, ștergându-și o lacrimă furișe. După aceea luă pe fată de mijloc și ieșiră. În sală, Tincuța îi aruncă brațele de gât, de-abia ajungând până la el, iar Matei o strânse la piept, sărutându-i părul nebunatec. Se înțelegeau ca doi frați asupra durerii amândorora. Cu fondul de seriozitate ce se întâlnește la mai toate fetele de seama sa, ea înțelesese într-o clipă cât de puternică trebuie să fi fost simțirea ce făcea pe Matei să-și ascundă lacrămile, și într-un avânt de generozitate, îi veni și ei să plângă. El se duse să-și schimbe îmbrăcămintea, și apoi șezură la masă. V [ modifică ] Sașa cu Mihai și cele două surori mai mici, Victoria și Mary, se-ntorceau acasă. Moșia lor, Comăneștii, era la o jumătate de ceas de Ciulniței. De-abia ajunși, grija lui Mihai fu să întrebe de dejun. Mama Manda, fosta lui doică, iar acum vătășița casei, îi pofti numaidecât la masă. Dar abia coborâtă din trăsură, Sașa fu întâmpinată de vătaful de la arman, care venea să întrebe dacă noua șiră de grâu trebuia s-o facă tot în stânga mașinei sau în dreapta. — Ți-am spus, Ioane, s-o faci în stânga, ca să vie bine oamenilor de aruncat snopii. — Dară, cuconiță, da' ne temeam de vânt, că duce scânteile tot în partea aia. — N-ai decât să fii cu băgare de seamă... Tot așa aruncă scântei mașina? — Să-l bată Dumnezeu de neamț, că ne-a stricat-o de ispravă... De când am apucat-o, tot bine a mers. Acu, păcătosul ăsta i-a venit de hac: tot focu iese pe coș. — Ce-i de făcut? — Păi eu știu... El sta lângă ușe, cu pălăria mototol în mână. Sașa rămase și ea locului, gândindu-se. —N-avem ce face, Ioane: trebuie să răbdăm, că suntem în toiul trebei. Dacă-l dăm afară, unde găsim altul? — Păi chiar așa... — Dumneata fă șira în stânga, și lasă, că gândesc eu. Ion ieși, blestemând pe nemți și pe toate liftele străine. După părerea lui, era mai bun Stoica fochistu, un țigan din sat, pe care și-l luase neamțul de ajutor. După ce ieși Ion, Sașa se gătea să intre la dânsa spre a-și scoate pălăria, când un țăran, care o așteptase rezemat pe vine de peretele casei, intră în sală, cu o puică în mână. — Bună vremea, cuconiță. Sașa se întoarse spre el. — Ce-i povestea, bade Lungule? — Ce să fie... Sașa își scoase acul din pălărie și pălăria însăși, fără să se mai uite în oglindă. — Ei, ce-i? — Păi, ce să fie... uite am adus puica asta. — Dă-o la Manda și spune ce-i pricina. — Venisem după vorba noastră... — Ei... — Păi, cum ai zice și matale. — Eu, ce să zic! Ți-am dat-o până acuma de nu mai știu câte ori. Acu să plătești stricăciunile și ți-o dau; altfel, nu. Eu n-am semănat pentru vitele dumitale, bade Lungule. — Păi, adevărat, cuconiță. Da' ghită nu-i? N-am priponit-o!... n-am legat-o cu cornu de un chicior!... se duce după talanul de buhai, și n-ai ce-i face. Sașa se-ndreptă spre sofragerie, de unde venea un miros de pâine proaspătă, foarte plăcut. Mihai cu fetele erau deja la masă. Sașa se așeză la locul ei. — Maman, ne lași să mâncăm mămăliguță? — Eu vă las, dar ce zice miss Sharp? — Miss Sharp nu-i aici. — Dar când o veni... — Parcă noi o să-i spunem ce-am mâncat. Mama Manda n-aștepta altceva. După câteva minute o minunată fălie de mămăliguță, ca aurul, aburea în mijlocul mesei. Mary înghițea cu nespusă plăcere, râzând de art. 8 din cele "zece porunci" ce le lăsase miss Sharp plecând, și care suna foarte limpede: "Not eat mamligutz". În vremea asta, capul lui badea Lungu se prelinse pe lângă ușori și el se ivi întreg, cu găina la subțioară. — Masă bună. Sașa se supără și-și plecă ochii în farfurie. Mihai și fetele se uitară unii la alții, zâmbind, mai ales de creasta găinei, care atârna pe o ureche, ca un fes. — Ești neagă rea, bade Lungule. — Moare de foame la obor, cunoniță. Sașa se sculă de la masă și se duse să-i dea un bilet de liberare de gloabă. Dar pe când badea Lungu ieșea, intra Hermann mașinistul, murdar și uns de untdelemn până și pe urechi. Era ca de obicei beat. — Ce vrei, domnule Hermann? — Mă rog de iertare, eu nu poți să slujești pe d-voastră. — De ce nu poți să slujești? — Nu dai să mănânci, nu dai se bei, tot sa l ůcram, sa l ůcram. — Du-te, du-te, că are să-ți dea de toate. — Mo rog de iertare, nu poți să mai slujești. — Foarte bine, du-te de te odihnește și vino mai pe urmă să vorbim. Și astfel îl lăsă bolborosind și se-ntoarse la masă. Neamțul se duse înapoi la arman, unde adormi în paie, pe când Stoica țiganul făcea să meargă mașina. După ce se trezi, nu se mai gândi să plece. Astfel se petrecea ziua ei, cu preocupările cele mai deosebite între ele, ce alcătuiesc viața unui proprietar de moșie. Tată-său murise de vreo trei ani, iar mamă-sa cu mult înainte, lăsând-o cu trei frați mai mici. Părinții ei trăiseră la țară, ea era născută acolo, crescută pe lângă tată-său în idei statornice de iubire a pământului strămoșesc. Comăneștenii jucaseră un rol însemnat în toate mișcările naționale. Conu Costică, tată-său, fusese exilat la 48. Doi frați ai lui mai mari, Iancu și Neculai, trăiseră mult timp în surghiun. Astfel că, printr-o înlănțuire firească a lucrurilor, Sașa, orfană, devenise mama fraților ei orfani și păzitoarea numelui și averei ce-i rămăseseră de la părinți. Numai câteodată, iarna, se ducea la București, unde casa lor se păstra cum fusese pe vremea când trăiau părinții. Starea ei socială de fată mare ar fi fost foarte greu de ținut, de nu ar fi urmat în mod natural din nenorocirile ce o loviseră și devotamentul cu care își crescuse frații mai mici. Numai conu Dinu Murguleț, vechi prieten al lui tată-său, îndrăznea câteodată s-o întrebe de ce nu se mărită. După-masă, vara, se odihneau câte puțin. După odihnă, Victoria și Mary cântau la piano, iar Sașa cânta și ea sau citea. Miss Sharp, englezoaica ce aveau în casă, era dusă pentru câtva timp în străinătate, și fetele răsuflau mai liber. Într-o odaie țărănească, acoperită toată cu lungi fâșii brodate de pânză de casă, Sașa, singură, se uita la un cadru din perete, pe care cu toate astea îl cunoștea așa de bine. Ea părea a căuta în perspectiva lui un orizont nețărmurit, către care se duceau gândurile nehotărâte. Era mai întotdeauna așa de ocupată de lucruri reale imediate, încât rar mai avea vreme să viseze. Dar, oricât de rar, o prindea și pe ea dorul de o lume caldă, senină, în care inima i se revărsa în comori de tinerețe. Nimic nu aștepta, nimic nu cerea de la soartă; setea de ideal, în formele ei cele mai neînțelese, se da pe față prin trebuința de singurătate. Așa cum sta, singură, uitându-se în fundul cadrului de pe perete, îi veni să cânte, și, de-abia deschizând gura, mai mult în gând, zise o strofă. Apoi, trecând la piano, îl deschise: Însoțite de muzică, vorbele lui Schiller căpătau un farmec adânc. Înțelesul lor se mărea poetizându-se. "Tinerețea mea se stinge" lua o expresie de durere sfâșietoare, care, pornită din sufletul ei, se răsfrângea asupră-i, mișcând-o până la lacrămi. Pe când ea cânta, fetele cu Mihai se apropiaseră binișor de ușe să asculte. Când încetă din cântec, ei izbucniră în aplauze, și, râzând, deteră năvală înăuntru. Sașa se uita la ei cu ochi buni. Mihai o rugă să mai cânte. Ea mai făcu câteva acorduri, apoi, sculându-se, veni să șază pe sofa ca mai înainte cu brațele încrucișate pe genunchi. Copiii nu mai îndrăzniră să zică nimic. VI [ modifică ] La Ciulniței, bătrâna mergea din ce în ce mai rău. Istoveala puterilor devenea pe fiecare zi mai mare. Matei nu se dezlipea de la capul ei. El însuși era într-o stare de plâns; pe de o parte osteneala, pe de alta durerea de-a pierde pe mamă-sa îl doborau. Coana Diamandula numai când și când deschidea ochii spre a se uita lung la ei, și iar îi închidea. Câteodată întindea mâna cu anevoință până la marginea patului, parcă l-ar fi căutat, și dacă el nu era acolo, s-o întrebe ce dorește, ea îl chema încet: "Matei, Matei!" Câteva zile după sosirea lui, pe când el sta cu toți ai casei, cu Sașa, Mihai și ceilalți, fumând — mătușe-sa, coana Sofița, care rămăsese să-l înlocuiască lângă bătrână, veni repede și cam speriată la el, spunându-i că-l cheamă mamă-sa. Toți se sculară în picoare, tăcuți. Bătrâna sta cu anevoință pe un cot, așteptându-l. După ce Matei se așeză lângă pat, ea spuse coanei Sofița că dorește să rămână singură cu el. Când ceilalți se retraseră, ea își rezemă capul din nou pe perne și luă binișor mâna tânărului într-ale ei. Pe când el credea că doarme, dânsa deschise ochii, se uită lung la el, apoi în podele, și oftă adânc. — Dorești ceva, mamă? Ea făcu semn că da. Apoi, cu fața udată de lacrămi, se întoarse spre el și zise: — Aș dori să nu mor așa repede. Nici nu te-am văzut bine... — Doamne, mamă, ce vorbești! Ai să te îndreptezi și-o să trăim amândoi... Ea făcu o ușoară mișcare din cap, iar pe gura ei pungită reveni pentru o clipă un zâmbet fin de neîncredere, din care Matei recunoscu pe mamă-sa de demult, mai bine decât din tot restul persoanei ei de astăzi. — Mă duc, dragu mamei... Deseară, mâine, când mi-o suna ceasul... Voiam să te rog să nu mă uiți detot, să-ți aduci aminte de mamă-ta, că tare mi-ai fost drag... Aș fi vrut să mai trăiesc două-trei zile... Nu se poate să mai chemi vreun doctor? El era înecat de plâns. Îi zise cum putu, că se duce să telegrafieze la București pentru doctori. Ea însă îl opri. — Îmi vine dor de viață, așa, copilărește... Aș vrea să te mai văd, dar nu se poate. De-acuma numai pe ceea lume... în voia Domnului... Păru iar că adoarme. După câtva timp, deschise ochii din nou și se uită iar lung la el. — Matei!... — Ce dorești, mamă? — Aș vrea să te însori după moartea mea. M-am gândit în toate felurile pentru tine, și socot că tot mai bine e să fii însurat. Am câteva dorințe, pe care te rog să le împlinești. Iacătă cheia asta de la lada de fier, de acasă, care-i dată în seama lui Neculai: într-însa sunt toate hârtiile și banii rămași de la tată-tău. Eu n-am putut să-ți agonesesc nimic, ba cu boala mea, ba cu nevoile, ba cu... multe de toate. După ce se odihni puțin, urmă: — Ai bonurile de la împroprietărire neatinse, ba și cupoanele lor de vreo doi ani... Tu ești bărbat... îți rămâne moșia de la mine, pe care să dea Dumnezeu s-o stăpânești ani mulți cu bine. Dinu e cam încurcat, cu moșia de la Eforie. A avut ani răi... Trebuie să-ți spun că adesea Dinu ți-a trimis bani, fiindcă eu de când sunt bolnavă nu mai pot ține socoteli. Neculai știe rostul trebii... Te-aș ruga să ajuți pe Dinu... — Da, mamă, tot ce-i dori. — Tincuța se face mare. Am auzit c-o cere Scatiu... Ajută pe Dinu s-o mărite. Tincuța e pentru tine ca o soră... Nu-i așa? — Da, mamă. Ea se întoarse cu capul spre partea cealaltă, strânse din ochi cu o vădită durere și, tot ținându-i mâna, fără a-l vedea, urmă: — S-o înzestrezi... cu cât vei vrea și vei putea. Apoi tăcu. El aștepta, cu capul plecat spre dânsa. După câteva minute o văzu întinzând degetele de la mâna rămasă liberă, către perna de la perete și culegând un mic fulg, pe care îl suflă în aer. În mintea amândorora treceau lucruri ciudate, străine de solemnitatea tristă a momentului. Gândul bătrânei, liberat deocamdată de durerea fizică ce o stăpânea, rămânea plutitor în aer și se anina de fulgul de pe pernă; gândul lui, încremenit de apropierea morții, se destindea prin curiozitate și urmărea pe acela al mame-sei, ocupat de un fulg. — Așa este: nici atât nu facem. El o asculta, nedumirit. — Ce zici, mamă? — Nimic. Îmi făgăduiești? — Tot, mamă dragă. Te simți mai bine? Ea își întoarse chipul din nou către el, cu o nespusă expresie de blândețe și de milă. — Tare îmi pare rău că mor. Un val de durere se urca din piept în gâtul lui, și-i veni să plângă cu hohot. Ea îl privea lung și limpede, parcă ar fi redobândit într-o clipă vederea tinereței. — Doresc să rămâi aici, pe pământul ăsta... să nu te duci departe de mine. Ce-ai învățat să-ți fie de sprijin sufletesc, iar viața să ți-o petreci pe locurile astea. Apucă-te de moșie. Îngroapă-mă lângă tată-tău... și apoi însoară-te. El, neputând vorbi, făcu un semn cu mâna, ca și cum ar fi zis că nu se gândește la asta. Dânsa stărui. — Nu, băiete. Trebuie să te însori. Așa e șartul vieții... Caută înprejurul tău fericirea. Aș dori să mă asculți. — Da, mamă. — Însoară-te cu cine vrei, numai însoară-te. Apoi, parcă ar fi vrut să spuie ceva mai de-aproape, se lăsă cu capul jos pe pernă. — Aș vrea să te rog să faci o încercare; caută de cunoaște bine pe Sașa. Ce drag mi-ar fi fost s-o am noră!... Nu-ți zic numaidecât s-o iei. Tu ai poate simpatiile tale... Ești bărbat și trebuie să fii liber s-alegi. Dar gândește-te la vorba mea, îmi făgăduiești? — Da. — Acuma Dumnezeu să te binecuvinteze... Și încet, prelung, ochii se închiseră. Până seara nu mai dete semne de viață. Noaptea trecu, lungă cât un veac pentru toți. Matei nu se putea dezlipi de lângă pat, fiindcă bătrâna, care nu mai înțelegea nimic, părea că avea o vedere sufletească pentru fiul său și îl simțea când era lângă dânsa sau când se depărta. Despre zori, o mișcare neobișnuită se produse. Păru a se întinde sub așternut, își răsturnă capul pe spate și oftă adânc. Matei se sculă de lângă pat și deșteptă pe unchiu-său, care dormea într-un colț de canapea. — Ce-i? — Nene Dinule, ia vino... Bătrânul se apropie cu grabă de patul surore-sei, și văzând-o țeapănă, cu gura pe jumătate deschisă, înțelese. El se întoarse către Matei, domol, și îi zise: — A luat-o Dumnezeu. Apoi îi destinse brațele și i le așeză de-a lungul trupului. După aceea se plecă cu greutate pe una din mâinile moartei și o sărută, gâlgâind de înecăciunea plânsului. — Surioară, surioară, te-ai dus și d-ta! Și cu mâna la gură, încovoiat de durere, rămase în picioare lângă pat, clătinând din cap. Matei căzuse în genunchi lângă căpătâiul moartei, și nu se mișcă de acolo până ce unchiu-său nu-l ridică de jos, ducându-l într-o odaie de alături. Bătrânul, în vremea asta, desprinsese o iconiță din perete și o pusese pe pieptul sorăsei. Lumina candelei se îngâna cu lumina zorilor. Pe fereastră se vedea cum se ridică din pământ aburul vioriu al dimineții. Din dunga orizontului năvăleau raze roșiatice, ca niște sulițe de foc, umplând cerul de căldură. Revenea viața, se redeștepta firea indiferentă, pentru a împlini menirea legilor sale. VII [ modifică ] A treia zi un lung șir de lume se ducea tăcută după moartă, la groapă. Tot satul era de față, fiind "sora boierului" un suflet blagoslovit. Deși de dimineață, era cald. Cei patru flăcăi ce duceau năsâlnia se schimbau cu alți patru, și, fiindcă urcau la deal, cu alții și iar cu alții. Astfel, mai toți bărbații ajutară la urcuș. După ce-și făceau rândul, treceau în urma convoiului, ștergându-se pe frunte de nădușeală, cu mâneca albă a cămășii. Unii tăceau, mergând lăturalnic, alții vorbeau între ei de lucruri serioase și fără nici o legătură cu împrejurarea de față. Femeile, cu marame albe pe cap, acoperite până la gură, își arătau pe Matei cu degetul. — A venit, fă? — Dară, a venit. Tu nu-l vezi colo? — Care, ăla naltu? — Păi cum: ăla de merge lângă boier. — A apucat barem s-o vază pe mă-sa? — A apucat-o. A venit s-o îngroape și iar își ia tălpășița. Cică are muiere și copchii la țara lui. — Tacă-ți fleanca, fă Paraschivo, zise un bărbat dinaintea ei. — Păi cum, că mi-o fi frică de dumneata, nea Pârvule. — Mânca-ți-ar coțofenele gura, că numa pământul o să ți-o astupe. — Ia vezi-ți de treabă, mă nea Pârvule. Omul o înjură între dinți și-și căută de drum. Matei, cu conu Dinu, coana Sofița, Sașa, subprefectul, Tănase Scatiu și mai mulți vecini de prinprejur, mergeau în urma năsâlniei, pe jos, cu gulerul cămășii în negru, cu capul gol la soare. Când și când se auzea glasul popei, ori al diaconului, bombănind. Prapurii străluceau la lumină, cu marginile lor aurite. Două lumânărele, aprinse în niște felinare prăfuite, tremurau din flăcările lor palide. Colacii umpleau o masă întreagă. Coliva, cu zahărul vopsit, care încerca să dea chipul răposatei, se topea. Cu greu și zăpușală se ajunse în culmea dealului, unde era țintirimul. De când legile nu mai iertau să se îngroape în curtea bisericei, murise dintre ei numai tatăl lui Matei și mai în urmă Comăneșteanu. Un zăplaz înalt înconjura țintirimul de toate părțile și se-ncheia într-o poartă acoperită cu sițe, peste care era o cruce de lemn. Când intrară înăuntru, o instinctivă neliniște cuprinse pe cei mai mulți. Drumul, cu uniformitatea lui, lăsase timp minților să se desprindă și să alerge după alte lucruri, fără raport cu împrejurarea de față. Aci însă, mărturia zădărniciei chema pe fiecare întru sine. Pe întinderea pământului, nenumărate cruci de lemn, acoperite de două stinghii, arătau locul de odihnă al țăranilor. Morminte vechi, acoperite de iarbă; morminte noi, peste care țărâna uscată se albise; bălării luate din fugă cu coasa și căzute alături, pe drumuri. Peste tot, aer de singurătate și de sărăcie. Câteva flori: stânjenei, busuioc ori nemțoicuțe, răsădite pe morminte de copii, se răsuceau neudate, și cădeau. Mormântul lui Comăneșteanu era înconjurat cu zăbrele de fier și acoperit cu o lespede albă; al lui Damian de asemenea. O mână milostivă le acoperise cu trandafiri. Groapa bătrânei era alături de a bărbatului său. Slujba se urmă domoală. Mirosul de tămâie, lacrămile celor de față, vorbele psalmului "la loc de odihnă, la loc de verdeață", căldura, măreau atât de mult teroarea morței că Matei crezu de mai multe ori că n-o să mai poată sta în picoare. Când puseră mâna pe sicriu, ca să-l coboare în groapă, chipul mame-sei, acoperit cu ramuri de rozmarin până peste gură, îi apăru pentru cea din urmă oară. Voiră să îl ia de acolo. El însă se rugă să-l lase până la urmă. Dar când văzu coșciugul în fundul groapei și auzi cea dintâi mână de pământ căzând peste scânduri, își acoperi ochii și izbucni în plâns, căci atâta mai rămâne firei noastre calde și suferitoare, față cu măreața cruzime a legilor naturei. După ce totul se sfârși, porniră înapoi la vale, spre casă. O țărancă tânără, care își îngropase copilul de câteva zile, sta în genunchi pe marginea mormântului, îndreptând niște tufe de busuioc și jelindu-se cu glas mare, lung și tărăgănat. Astfel se despărți el de mamă-sa, pentru totdeauna. VIII [ modifică ] După o săptămână petrecută în liniște la unchiul său, Matei se mută în casele părintești. Moșia Ciulniței rămăsese de la bătrâni celor doi frați, conu Dinu și coana Diamandula. La măritarea acesteia, părinții îi zidiseră o casă în marginea cealaltă a satului și-i daseră zestre o parte din moșie. Aci trăia ea cu bărbatul ei; aci se născuse și crescuse Matei, copil. Însă în vremurile din urmă, coana Diamandula, bătrână și tot bolnavă, se mutase la frate-său, unde am găsit-o, iar în casa ei venise să locuiască o rudă a coanei Sofițe, Nae Eftimiu, care era însărcinată să îngrijească și de pământ. Matei găsi casa ținută bine, curată, lustruită de ți-ar fi fost drag să stai în ea, chiar nefiind a ta. Odaia mame-sei se păstra neatinsă. El se așeză într-o alta, vecină, fără a strâmtora pe Eftimiu și pe femeia lui. Aceasta era o persoană politicoasă, îngrijită în îmbrăcăminte, cochetă chiar, cu unghii lungi, cu pieptănătura la modă, umblând toată ziua cu câte un roman la subsioară. Era oarecare nepotriveală între starea lor de familie scăpătată, ajunsă a îngriji de averea altuia, și pretențiunile doamnei Eftimiu; dar lucrul se putea explica prin aceea că nu aveau copii și că erau rude de aproape cu coana Sofița. Nae Eftimiu părea omul cel mai smerit din lume. Nu sta niciodată jos înaintea lui Matei, nu fuma față cu el, nu-l chema pe nume, — dar în schimb ținea toate socotelile moșiei într-un hal de încurcătură de nu le mai da nimeni de capăt. Cu o frunte mare, pe jumătate albă, iar jumătate neagră de soare, cu niște ochi spălăciți, cu o barbă roșcovană, îmbâcsită de praf și de fum de tutun, el era numai cu numele capul familiei, fiindcă de fapt nevastă-sa, Aglaia, ducea toată treaba. Era însă trist halul în care se găseau celelalte acareturi ale moșiei. Hambarul de la arman, de zid puternic, se dărăpăna; leșile se povârniseră într-o parte; fânăria era vraiște, așa că toate vitele din sat se hrăneau iarna din clăile lor, cari, roase la rădăcină, rămăseseră ca niște ciuperci; numai lăptăria era mai cu îngrijire ținută, fiindcă văcărița Floarea și baciul Micu, amândoi de pe locurile Făgărașului, se aveau bine împreună. Bărbatul Floarei, Stângă, era herghelegiu și, așa, petrecea toată viața pe cal, pe când baciul se înfrupta din bunurile lui. Își aduse aminte că baciu era încurcat cu Floarea încă de când plecase el în străinătate, și că răposata coana Diamandula vrea chiar să-l dea afară, dar că el, Matei se rugase să-l lase în pace, fiindcă îi era drag baciul, voinic, frumos, cu plete lungi sub căciulă, și mai cu seamă fiindcă știa să cânte din caval și să spuie niște minunate de povești, de l-ai fi ascultat toată vremea. Dar și aci, lețurile de la țarcul oilor erau înlocuite cu nuiele necojite; casa lăptăriei era lipită cu îngrijire, dar nevăruită; stuful de pe coșare înlocuit cu rogoz. Părea că un arendaș lacom lăsase totul în părăginire, numai să se îmbogățească. Încetul cu încetul, Matei se puse să îndrepteze lucrurile. La început vorbi lui unchiu-său, dar înțelese repede că din partea ceea nu era nimic de sperat. Conu Dinu înălță din umeri, ca și cum ar fi zis "n-am ce să-ți fac, din pricina mătuși-tei". — Am avut tot ani răi, adăugă el cu glas tare, parcă s-ar fi temut să nu fi zis prea mult cu umerii. Apoi, după un minut de tăcere, se plecă spre el: — Acuma ești stăpân: fă ce vrei. El se gândi să se ducă la proprietarii vecini să vadă cum merg lucrurile. În adevăr, după vreo câteva zile ieși pe jos să meargă la Sașa. Se lăsă drumului, așa cum îl știa odinioară, și ajunse pe culmea dealului. Dincolo, pe vălcea, se vedea satul Comăneștii, a cărui biserică, acoperită cu tinichea, strălucea la soare. Cu umbrela în mână, el mergea domol, trecând cu capul plecat pe lângă cimitir, unde mamă-sa odihnea pentru vecie. Ce lucru neînțeles mai e și viața asta! Până ieri dus de vârtejul lumei pe țărmuri depărtate, vesel, fericit și nedorind alta decât a se întoarce la vatra părintească. Acum, aci, la casa lui, dar rămas singur, cu umbrele sălciilor în cale, cu întinderea miriștelor de grâu, pe care stau la linie clăile de snopi necărate, întrebându-se ce avea de făcut ca să-și împlinească rolul pe pământ și făgăduința dată răposatei mamă-sei. Câmpul ars de soare, locuințele sărace ale țăranilor, starea lucrurilor de pe moșia lui nu-l puteau lumina asupra modului cum se poate cineva îmbogăți din agricultură și, mai cu seamă, cum poate trăi o viață întreagă în asemenea lungă și tristă uniformitate. Astfel gândind, își aduse aminte de vorba mame-sei de a lua pe Sașa, și, instinctiv, se opri locului, ca și cum mergerea lui la dânsa ar fi putut fi socotită ca un început de punere în lucrare a acestei idei. Înainte de ce-i zisese bătrâna, nici prin minte nu-i trecea de însurătoare. Și chiar acum se simțea foarte departe de un asemenea proiect. Dorea să trăiască liber, să alcătuiască averea la loc, să ajute pe țărani a ieși din mizerie, se gândea să le facă școală și să-i vadă înflorind; apoi, iarna, ar fi mers s-o petreacă în străinătate. Însă Sașa era simpatică, o cunoștea de atâta vreme, și ar fi fost păcat să rupă o relație atât de plăcută. Merse prin urmare mai departe. Un perete întreg de iederă se înfățișa ochiului, pierzându-se într-un șir de plopi, cari întindeau linia de verdeață pe tot lungul grădinei. O curte imensă, înconjurată de garduri vii, se încheia în două porți de lemn, cu niște tumurugi de stejar cât buțile. O îndoită alee de tei ducea de la poartă la scară. Aci se vedea numaidecât că un stăpân harnic cheltuise bani cu gust. Matei cunoștea casa Comăneștenilor, dar acum se părea a avea un aer mai tânăr, mai elegant; găsea brazde de flori, iar printre brazde pietriș, toate ținute cu îngrijire și udate. Când intră înăuntru, un om îi ieși înainte zâmbindu-i cu bunătate: — Sărut mâna, coane Matei. — Mulțumim dumitale, Turică. — Tot mă cunoaște boieru. — Cum să nu te cunosc. Ești în slujbă la conița? — Dară, conașule. — Da' acasă-i dumneaei? —Acasă, poftiți. Turică fusese fecior la ei mulți ani. Matei se opri în cerdac la umbră. — Ce-ți face femeia? Știi că mi-a fost doică? — A murit, sărmana. Da' până a închis ochii v-a tot pomenit. — Sărmana!... Dar copiii? — Unul l-am așezat la Călărași, ciubotar, că așa s-a tras el la "manifactura" asta; Ilie e vizitiu la domnu prefect, iar Pascu l-a luat la "lecrutație"... Da' să mă duc să chem pe duduca. Pe când el vrea să plece, Sașa venea să vadă cu cine stă Turică de vorbă. Când dete cu ochii de Matei, rămase un moment nedumerită, apoi veni către el repede cu mâna întinsă. — Ce plăcută surpriză! Nu mă așteptam deloc... Am ieșit să văd cu cine vorbește Turică, fiindcă trebuia să vie morarul, căruia aveam să-i dau o gură bună. Era s-o primești dumneata. Pe când vorbea, își strângea părul la tâmple, râzând. — Vrei să intrăm înăuntru? ori stai mai bucuros afară? Fetele s-au dus să se scalde, cu Tincuța, iar Mihai e pe moșie. — Să stăm mai bine afară, dacă se poate. — Cum nu. Viu numaidecât. Vrei să chem pe Turică să-ți mai spuie radicale? După câteva minute se întoarse cu o cutie de "table" la subsioară și cu un borcănel de tutun. Se vedea că trecuse în fugă pe la oglindă, spre a-și strânge șuvițele de pe frunte. — Joci tablele? — Îmi pare rău, dar n-am nici idee. — Trebuie să le înveți. Fără table, viața la țară duce la suicid. Vrei să-ți arăt cum se joacă? — Cu plăcere. Dar mai întâi trebuie să-ți spun scopul vizitei mele. Ea mișcă ușor din cap, parcă ar fi zis "aștept". Obrajii ei, cari se coloraseră mai mult ca de obicei, reluau încetul cu încetul seninătatea lor obișnuită. — Aș vrea să mă înveți cum să caut de moșie, fiindcă de la d-l Nae slabă nădejde... — Bietul om! e cam simplu, dar cucoana dumnealui e foarte isteață. — Prea... — Și vrei serios să-ți cauți de moșie singur? zise ea, ridicând spre el ochii ei limpezi. — Foarte serios. Vreau să m-așez la țară, să trăiesc în pace... Îmi pare c-ar fi mult de făcut. — E mult de făcut, în adevăr. Însă crezi c-o să ai curajul, dumneata, deprins în lume, să te îngropi la țară? — De ce nu? — Eu nu știu: întreb numai. Viața de agricultor are părți frumoase, dar are și atâtea urâte!... Afară de asta, cum o să te ocupi de interesele dumitale de doctor în pustietatea asta? —O! doctoria o las la o parte. Dacă voi putea să fiu de vreun folos cuiva pe aci, bine; dacă nu, nu-i nici o pagubă. Vreau să trăiesc la țară. Am făgăduit să nu mă mai duc de pe locurile astea. Sașa se uită în jos, înțelegând cui făgăduise. Ridică încet ochii din pământ: — Bine, zise ea. Nu crezi însă că ai promis mai mult decât poți ține? — Nu; și chiar dacă îmi va veni greu, trebuie să-mi împlinesc vorba... De altfel, omul se deprinde cu toate. O scurtă tăcere păru a îneca pornirea fiecăruia către destăinuire. — Bine, zise Sașa din nou; eu nu știu multe lucruri; din puținul ce știu cu dragă inimă îți spun. Cu ce să începem? — Cu ce vrei. — Să începem deocamdată cu dulceața. Turică își pusese o pereche de mănuși albe și aducea tava cu dulceață și cafea. — Foarte bine, până aici înțeleg minunat, și sunt cu totul de părerea dumitale. Ea, servindu-l, părea a se gândi la ceea ce vrea să-i spuie. — Ar trebui să începi prin a lua socotelile moșiei. — Mersi. La așa muncă nu mă vâr. — Cu toate astea, așa ar fi regulat. El își aprinse o țigară, uitându-se la chibritul ce se stingea. — Așa ar fi regulat, dar cred că e mai bine să nu cercetez lucrurile prea de aproape. — Pentru ce? — Așa. — A!... Atunci ce să-ți spun? — Să lăsăm trecutul; ce-a fost s-a dus. Cât a trăit mama, l-a lăsat să facă ce a vrut. Unchiu-meu de asemenea, fiindcă e rudă cu mătușe-mea. De acum încolo ce-i de făcut... — Eu nu știu care sunt intențiile dumitale în privința lui Eftimiu; fiindcă, altfel, ar trebui să începi prin a-l da afară. — Așa este. Dar la ideea asta iar trebuie să nu ne oprim — cel puțin deocamdată. — Atunci să-i iei administrația din mână. — Da. — Ai să vezi însă că o să fii silit să te ocupi și de socotelile lui, fiindcă ai să găsești contracte făcute, bani dați pe muncă, datorii la țărani. — O să închid ochii. — Dacă e așa, cel mai cuminte lucru e să chemi pe oameni într-o duminecă la dumneata, să le spui că te-ai hotărât să-ți îngrijești singur de treburi; că, după dorința răposatei, ierți toate datoriile, rupi toate contractele, dezlegi toate învoielile; că ai să faci contracte noi (și să le faci în regulă, fiindcă azi nu mai merge ca în trecut); că oricine ar avea ceva de cerut sau de spus te găsește gata de vorbă. Apoi să le dai de băut și, dacă vrei, să le pui și lăutari... — Cam greu, acuma. — Și după toate astea să nu te aștepți la lucru mare. Țăranul are să-ți bea vinul, să joace la horă, să nu-ți plătească datoria, și când îl vei chema la muncă, să nu vie. — Pentru ce? — Pentru că așa sunt încă lucrurile la noi. Cauzele sunt foarte multe. Mai întâi modul cum a fost tratat țăranul până acuma; toți din toate părțile l-au mâncat și l-au înșelat cât au putut. Arendașul, fie grec, fie bulgar, fie român, e același peste tot: el nu caută decât să se îmbogățească; dovadă Scatiu și câți ca el. Așa că boierul este socotit de țăran ca dușmanul lui firesc. Mai pune opoziția naturală a intereselor: când se coace grâul nostru, se coace și al lui, și cu toate că a primit bani ca să vie la seceră la cea dintâi chemare, el se duce la grâul lui. În fine, disproporția dintre sol și populație: noi n-avem decât 40 de indivizi pe kilometru pătrat, pe când raportul firesc e de 70... — A!... zise el, zâmbind. — De ce râzi? întrebă ea. — Vorbești ca o carte. Sașa își întoarse încet privirile către mâinile ei. Apoi cu greutate, adăugă: — Ai dreptate: e prost și pedant ceea se spun; dar cum să explici asemenea lucruri fără să întrebuințezi vorba de "kilometru pătrat" și alte expresii tehnice, care ar unge la inimă pe Turică dacă ar putea să le rostească? Căci, în realitate, așa e: plugăria se întinde pe fiecare zi mai mult, iar populația nu crește, așa că același număr de brațe trebuie să producă îndoit. — Dar mașinile? — Tocmai asta vream să spui, dacă nu râzi de mine. Vream să spun că, pentru a nu se expune cineva să piarză prea mult și spre a nu jefui pe țăran, nu-i rămâne decât: pe de o parte să se poarte bine cu el, iar pe de alta să aibe la îndemână mașini, și să știe să lucreze cu ele, la vreme de nevoie. Am isprăvit. Iară dacă te-ai plictisit, e vina dumitale că m-ai pus să vorbesc. Ea se sculă de pe scaun, zâmbind, cu bustul drept, încheiat în linii armonice, plin la piept și în umeri, iar la brâu subțire, legat într-o largă panglică de mătase. Era așa de sigură de sine, atât de firește vorbea și se mișca, încât înrâurea pe toată lumea dimprejurul ei. — Vrei să-ți mai dau ceva? întrebă ea. — Nu, mulțumesc, îmi ajunge. — Lasă să-ți dau ceva... dulce, dulce. El se uită la ea lung, zâmbind. Sașa surâse ușor, mișcând din cap ca un copil alintat. — De la flori și albine. — Miere? — Da, miere. Am niște faguri cum e aurul. — Foarte bine. Ea se duse înăuntru și după un minut se întoarse cu o farfurie de faguri așa de frumoși că păreau zugrăviți. La subsioară avea un teanc de jurnale și de reviste, pe care le puse dinaintea lui Matei. — Iată, să nu crezi că sunt așa de spăimoasă în învățături de agricultură. Astea toate sunt reviste speciale, de cele mai multe ori plicticoase, dar bune de trecut vremea la țară. Dacă vrei să le duci Aglaiei!... zise ea râzând. — Taman!... Romanuri, Cimpoiul, da. E curios câte fleacuri se traduc astăzi. Și creștina asta le citește pe toate cu sfințenie. — Dar la mine în sat să vezi pe "domnișoara", pe dascăl, pe o soră a lui; toate calendarele, toate comédiile de novele și de romanuri cu ilustrații teribile sunt în mâinile lor. Și ce e mai rău e faptul că nu sunt traduceri, ci produceri originale. S-a născut o întreagă literatură de bâlciuri. Revizorul școlar de aici spunea că sunt la București editori și tipografi speciali pentru asemenea lucruri. — Ar fi un semn bun dacă literatura aceasta n-ar fi primejdioasă; s-ar dezvolta gustul de a ceti. — În fine, ia revistele mele și nu le da Aglaiei dacă nu vrei; eu le am de la tata, care era abonat la toate; am urmat și eu abonamentele mai departe, pentru Mihai mai mult, care tocmai îmi pare că vine. În adevăr, se vedea, dincolo de gardul viu, capul băiatului călare. — Mă rog, vream să te întreb ceva, zise Matei, mai cânți? — Câteodată. — Mi-aduc aminte că aveai un glas așa de plăcut. — Da? îți aduci aminte?... Când mi se urăște de tot, sau sunt prea singură, mai deschid gura, ca să-mi treacă de dorul lumei. În vremea asta trăsura cu fetele și Mihai călare intrau pe poartă. Soarele se pleca spre apus, într-o limpeziciune de aer așa de transparentă că parcă vedeai lumina cum se cerne din înaltul cerului. La umbra caselor, zorelele începeau să-și ridice florile catifelate, ce se acățau ștrengărește până și de ulucii streșinilor. Câte o barză grăbită zbura pe jos, întorcându-se devreme la cuib. Mihai sări de pe cal, sprinten, și alergă să ajute fetelor să se coboare din trăsură. Matei se uita la el cu plăcere, cât era de îndemânatec cu femeile, cum se mișcă elegant și firesc. D-abia îi mijea mustața deasupra gurei, mică, ce semăna atât de mult cu a Sașei. Ea părea că ghicește gândul lui Matei, fiindcă se uita la băiat cu mulțumire. Băiatul dete mâna Tincuței, când se coborî din trăsură, iar ea i-o întinse pe a ei, tremurând. O ușoară roșeață se urcă în obrajii fetei. Ele veniră câteșitrele la Matei, râzându-i, vesele ca niște lăstuni, îl scuturară de mână și fugiră înăuntru să-și usuce cele din urmă vițe de păr udate de apă. Mihai șezu lângă dânsul. — De ce vii așa de rar, zău, nene? — N-am putut, dragă, până acuma. — Așa e... zise Mihai, cuprins de respect la ideea morții coanei Diamandula. Dar de acuma o să vii mai des, nu-i așa? Eu am atât de puțin de stat aici!... — Sper, dacă... sora d-tale îmi dă voie... — Auzi colo! cum să nu-ți dau voie. El se sculă să plece. — Dar, mă rog, adăugă el, ținând pe Sașa de mână, cum să-ți zic eu dumitale? Ea își retrase mâna binișor dintr-ale lui. — Cum îmi ziceai înainte? — A! înainte eram doi copii, dumneata mai cu seamă. Îți ziceam Sașa, pe nume. Acum ne-am făcut două persoane respectabile... — Vrei să zici bătrâne... mulțumesc de compliment. — Pentru mine aș putea să zic chiar bătrâne. Ea rămase locului, nedomirită, părând a se gândi. — În adevăr, vremea trece; dar cred că tot poți să-mi zici Sașa, ca-nainte. — Foarte bine. La revedere. — La revedere: tablele!... IX [ modifică ] Pornind de la Sașa, Matei se gândi să se ducă acasă, drept la arie, unde se treiera încă. De departe se auzea zgomotul mașinei, care, nehrănită de snopi, se învârtea cu o repeziciune strașnică, huind în gol. El știa încă de mult că cu chipul acesta și locomotiva și treierătoarea se strică. Grăbi pasul și ajunse aproape alergând. Se duse drept la mașinist și începu a striga la el. Acesta, spoit pe ochi de cărbuni și plictisit de căldură, înțelese că domnul acela trebuie să aibă vreun drept, de vreme ce poruncea cu atâta autoritate, și fără vorbă, apucă mânerul regulatorului și micșoră puterea locomotivei. Fetele de la paie stau rezemate în furcă sau își scuturau testemelele; oamenii erau răzlețiți, unii punându-și cărbuni în lulele, alții stând pe vine la umbra mașinei; trei perechi de boi înjugați la tânjele, se uitau liniștiți în amurgul serii; numai o "tragă" lucra, ducând cotoarele snopilor către șira de paie, ce parte se-nălța în amfiteatru, iar parte erau împrăștiate pe arie. Nici o regulă, nici o autoritate, fiecare umbla de capul lui, cărucioarele ce duceau grâul de la treierătoare la hambar erau sparte și lăsau dâră pe urmă. Matei, furios, puse mâna în pieptul flăcăului care risipea grâul. — Măi creștine, nu-i păcat de Dumnezeu să arunci pâinea pe drum? Nu vezi că mă sărăcești? Omul își întoarse capul domol către dâra de grâu: — Păi de, cucoane, așa ni le-a dat de la curte. — Da' tu n-ai ochi să vezi? N-ai gură să spui? — Ba avem. — Atunci pentru ce nu vorbești? Unde-i domnul Nae? Flăcăul înțelese că acesta trebuie să fie "cel cu punga" și alergă să cheme pe Eftimiu, care fuma liniștit la umbra hambarului. — Bine, domnule, ce este asta? Eftimiu venise în fugă și gâfâia. — Păi... mai aveau puțin și isprăveau. Treaba merge bine... — Ce fel de bine! Nu vezi cum se risipește grâul? Asta chemi dumneata bine? Paiele astea așa trebuie să stea, împrăștiate pe câmp? Mașina hiuie goală de un ceas, iar oamenii beau tutun? Eftimiu se depărtă, alergând, și se duse la flăcăii care aruncau snopii: — Ia dă, măi vere, dă, că ne-apucă noaptea. Vestea se răspândi numaidecât printre oameni că a venit boierul și fiecare se puse să-și vadă de treabă. Matei păru a-și aduce aminte de obiceiurile din trecut, când venea în vacanții acasă. Teoreticește i se părea că nu știe nimic, dar când dete cu ochii de arie, recunoscu o mulțime de lucruri. Astfel, puse pe mașinist să fluiere încetarea și lăsă doi oameni să scuture treierătoarea, iar pe ceilalți îi duse la paie. Ei se așezară unul lângă altul, pe toată întinderea șirei, până-n vârf, și furcile începură a urca firul auriu și a-l așeza la locul lui. Alți câțiva strângeau cu mătura boabele de grâu căzute în urma cărucioarelor, iar alții, cu lopețile, aruncau gozul de la mașină pe vârful unui vraf. Amurgul se coborâse bine când se opriră din lucru. Neamțul tot țâfnea pe nările mașinei și sfârși prin a fluiera încet și a mișca roata locomotivei. Treierătoarea începu și ea a dudui, și un nor de praf se desprinse din toate încheieturile ei. Muncitorii își băteau mâinile unele de altele sau se duceau la căruța în care era buriul cu apă și se spălau; alții luau apă în gură din bote și, făcând gura ciuciur, se clăteau pe mâni. străchini cu fasole, cu linguri de lemn în dreapta și în stânga, așteptând pe muncitori. Femeia care făcea de mâncare se aținea cu un băț împotriva a doi cotei ce dau târcoale mesei. Cu picioarele goale, cu catrința sumeasă în brâu, iar pe cap un ștergar alb, ale cărui colțuri erau aruncate pe spate, ea făcea pași mărunței, îndoită de mijloc, și tot bombănea mereu, ocărând pe un om ce-și cocea un știulete de porumb în spuză. — Arză-te-ar focul de ticălos, c-așa te-am apucat ș-așa o să te las... To, cotei! dare-ar boala-n voi... Așa o să te las: tot de râsul lumei. Că de unde pui mâna pe para, la grec... Băutura o să-ți știe de cap, vai de tine. Omul răscolea cenușa cu un gătej, mormăind printre dinți: Cine bate la fereastră, Nevastă, nevastă... Ea părea că turbează la auzul cântecului și se repezea la el: — Unde-s banii de pe cărat, mă, bețivule? — Am plătit ghiru. — Bată-ți Dumnezeu ghiru!... Da n-a venit să-ți vândă vaca din bătătură, mă, stricatule. — Dacă-i "priciptorul bagabont". — Dare-ar Dumnezeu să ți se usuce gâtul!... — Pușchia pe limbă-ți. Oamenii veneau unul câte unul și se așezau jos pe pământ. Femeia le aducea bucăți mari de mămăligă rece, pe care ei o îmbucau cu poftă. Nu se auzi, în vreme de mai multe minute, nici un alt zgomot decât al sorbiturilor. O rădăcină cioturoasă pâlpâia pe foc sub ceaun. Noaptea venea de-a binele. Matei și Eftimiu mergeau spre casă tăcuți. Eftimiu credea că Matei era supărat și astfel nu deschise gura. X [ modifică ] Tincuța rămăsese la Comănești, ca de obicei, până după masă. Pe la zece ceasuri, fetele și Mihai porniră s-o însoțească. Ele stau câteșitrele în fundul trăsurei, îndesându-se una într-alta și râzând. Mihai luase locul vizitiului, pe când acesta sta lângă el pe capră. Drumul era scurt, de vro jumătate de ceas, dar plin de hopuri și de șanțuri, fiind croit de amândouă familiile prin marginea arăturei ca să fie mai de-a dreptul. De îndată ce ieșiră din sat, trăsura începu să umble ca o corabie. Fetele, aruncate când într-un colț, când într-altul, se prăpădeau de râs, și numai câteodată, când hopul era mai nemilostiv, se auzea câte un glas plângător: — Mihai! lasă mai încet. — Lăsați încet, conașule, că se rup harcurile, zise vizitiul. Băiatul mai ținea caii câte puțin, dar fiindcă atunci fetele nu mai țipau, el iar le da limbă. Trăsura parc-ar fi fost beată, începea iar să se legene. Așa merseră câteva minute, până ce deteră într-un șanț, săpat întradins de oamenii de la plug, ca să nu încalece lumea prea mult pe arătură. Arcurile se izbiră de osie și plesniră. Vizitiul sări numaidecât, scoase un felinar de la capră și se puse să lege foile ce mai rămăseseră întregi. El declară că nimeni nu se mai putea urca în trăsură. Fetele râdeau, dar numai cu gura pe jumătate. Victoria, cea mai blândă, dar și cea mai fricoasă, se supără. — Doamne, Mihai, că zău, numai de prostii te ții; ți-am zis să te astâmperi. Vezi? acuma ce spunem noi, acasă la maman? —Eu nu sunt de vină. Drumul e rău, trăsura veche. Nu vezi ce hârtoape? — Acuma ce ne facem? Se sfătuiră cu toții și, după părerea vizitiului, hotărâră să meargă înainte pe jos, cu trăsura goală după dânșii, iar la Ciulniței să lase pe cea stricată și să ia alta, bună, până a doua zi. Așa și făcură. Mihai luă unul din felinarile trăsurei, spre a lumina drumul și dându-și brațul unul altuia, lanț, porniră. După câțiva pași, Victoria, care era la una din laturi, se desprinse și veni lângă Mihai, zicând că-i e frică. Tincuța se strânse și ea mai mult de brațul băiatului. Mary de asemenea. El le împăcă, rugându-le să se schimbe, cu deplină încredere că lângă el toate primejdiile încetau. — Întindeți pasul, fetelor. Mary, nu ții regula; stângul, stângul. Mary sări de câteva ori în loc, până prinse pasul cumsecade. Merseră astfel, tăcuți, o bucată bună. Fiecare căuta să străbată cu vederea întunericul dar lumina felinarului descria o roată galbenă, dincolo de care nu se putea vedea nimic. Trăsura toca în urma lor, împiedicându-i de a auzi ce se petrecea împrejur. Deodată se ivi în roata de lumină un cap de cal, care îi încremeni de frică. Nimeni nu zise nimic, deși inima le bătea cu putere la toți. Era brișca unui cârciumar de la un sat vecin. — Un biet creștin ce vine de la târg, zise Mihai, voind să pară nepăsător. — Tare mi-a fost frică, zise Tincuța. El își întoarse capul spre ea, cu un zâmbet de milă, dar fata nu-l văzu. După câtva timp ajungeau pe deal, în fața țintirimului. Un fior prelung trecu prin aer și-i făcu să vibreze pe toți până la rădăcina părului. — Acuma ne iese-n cale strigoiul, zise Victoria. Mihai se făcu că n-aude. — Fetelor, hai să cântăm!... Să cântăm Oștile stau față-n față. Deschiseră gura câteșipatru și începură a răcni. Ochii însă le erau țintiți fără voie pe zăplazul cimitirului, parcă primejdia de acolo trebuia să vie. Un câine trecu de-a curmezișul drumului, cu coada-ntre picioare. Mihai se puse să strige la el, ho! ho! dar propriul lui glas îl înfiora mai mult decât câinele. În sfârșit, intrară în sat la Ciulniței. Câteva minute nu mai ziseră nimic. Parcă trecuseră peste un mare pericol și aveau acum dreptul să se odihnească. La cârciuma grecului, taraba era încă întinsă, iar dinăuntru se strecura, printre ciucuri de hârtie creață, lumina unei lămpi. Se crezură astfel mai siguri, și parcă fiecare reveni cu bine în propria sa fire. Mihai simți din nou brațul Tincuței sub al său; Tincuța păru a-și aduce aminte că se lipise prea mult de băiat și se dete puțin în lături. El însă se întoarse spre ea, și cu glas dulce îi zise: — Te-am supărat?... uite că ajungem acasă. Da?... Ea făcu un semn că nu e supărată și se apropie din nou de el, lăsându-și mâna în mâna lui. După o jumătate de ceas, Mihai și fetele se întorceau la Comănești, cu o trăsură de-a lui conu Dinu, și pe alt drum, ceva mai lung, dar mai bun. Băiatul se uita spre cer la un luceafăr strălucitor, și se gândea la Tincuța. Poate și dânsa se uita tot la aceeași stea... Ce dulce i se părea! Când îi ținea mâna în mâna lui, îi venea s-o mângâie și s-o sărute ca pe un lucru sfânt. Ce fericit ar fi fost să se poată duce cu ea într-o lume rătăcită pe ocean, ori undeva în aer, într-o stea, unde nu se aude nimic de jos de pe pământ. Victoria și Mary căscau de somn și se rugau de vizitiu să mâne mai iute ca să ajungă mai repede acasă. — Ce proaste eram adineaorea, zise Victoria, de ne era frică. — Mihai, oare să fi existând strigoi? — Ce întrebare!... — De ce?... Ție nu-ți era frică pe la cimitir? — Mie?... frică!... — Da, da, ție. Nu te mai lăuda. — Dacă așa crezi tu, bine. Și astfel, tăcuți, ajunseră acasă. XI [ modifică ] Căldura era nesuferită. Nopțile erau mai greu de trecut decât zilele, fiindcă nu se putea dormi. Cu toată grija ce punea Aglaia în ținerea casei, zăpușeala era nesuferită. Matei, deprins acum cu mersul trebilor, luase mai tot din mâna lui Eftimiu. Baciul Micu redobândise încrederea de mai-nainte, și în toate serile venea la curte de lua ordinele stăpânului său. Din cauza asta, Eftimiu și mai cu seamă nevastă-sa nu-l puteau suferi. El spunea lucrurile cum erau, pe când dl Nae le spunea cum îi venea la socoteală. Astfel, ceasurile de muncă, la arie, nu începeau niciodată ca la lumea cealaltă. Zadarnic istorisea baciul: — Soarele era sus, coane, când s-au luat de treabă. Dl Nae vine la arie târziu, neamțu așijderea, iar lumea stă și bea tutun, că dacă nu umblă damfu... Matei hotărî să se culce într-o noapte la arman. După ce prânzi, își luă o pernă și o manta de drum și se duse de se culcă pe vârful șirei de paie, cu fața către cer și cu baciul Micu la picioare. — Ce făceau oile, Micule? — Ce să facă, coane, dormeau. — Dar Floarea? — Da' cine-o vede!... Ia, doar când îmi spală câte-o cămașe. — Te spală cam des, Micule, după vorba cucoanei Aglae. — Unde se pomenește, coane! Dacă te-i potrivi matale la gura coanei Aglae, e vai de noi. — Vorbește lumea. Ai să-ți găsești beleaua cu Stângă. — D-apoi nea Stângă, știe el. — Bine... Eu atâta-ți spui: să-ți cauți de treabă. Cine-a rămas la oi? — A rămas Ion și cu Panțu. — Cine-i Panțu ăsta? — E dintr-un sat cu mine, coane. Om bun e el, da' cam bea când are cu ce. — Rea treabă. Atunci oile rămân în plata lui Dumnezeu. — Nu, coane, că eu sunt acilea. Te servesc pe matale de unsprezece ani; până acum n-am dat greș și cu voia lui Dumnezeu m-oi purta bine și de-acu-ncolo. Numai câinii să-mi trăiască. — Ce câini mai ai? — Apoi am unu, coane, de plătește cât toți ciobanii. — Cum îl cheamă? — Corcoduș. — Voinic? — Pii!... Voinic nevoie mare! Omoară lupu cu chieptaru. — Cu ce? — Cu chieptaru, coane. I-am bătut niște cuie într-o curea și i-am căptușit-o c-o țâr' de lână, și numai i-am prins-o de gât, ca o gură de ham, că de se repede-n lup, îl doboară cu cuile. — Să mi-l arăți și mie. — Bine, cucoane. — Acuma, noapte bună. — Noapte bună. Liniștea singurătății cuprinsese din temei toate celea. Întunericul se coborâse din fundul depărtărilor, parcă s-ar fi deschis zăgazurile vremilor trecute, și haosul ar fi inundat lumea. Rar, câte un zgomot din sat venea să turbure pașnica tăcere a câmpului. Un câine lătra în somn, înăbușit, or un buhai mugea cu glas adânc; cucovele de baltă țipau câteodată în marginea trestiilor, or rânchezatul vreunui mânz venea ascuțit despre pădure. Țârâitul bălăriilor părea a face parte el însuși din tăcere. În farmecul încântător al ceasului acela, în loc de a adormi, mintea se simțea și mai mult, și, ca o rază de lumină, năzuia să curgă în spațiu. Unde? În lina întindere a dorurilor propriului suflet, ce atât de bine se unește cu aceea a cerului. Cine ești tu, călător de o clipă pe pământul tău, trăitor de o zi, când atâtea pământuri umplu veșnicia deasupra? O blândă descurajare păru că învăluise sufletul lui Matei, care, cu trupul rămas pe paiele uscate, plutea în văzduh cu întreaga sa ființă nematerială. Ca la toți oamenii echilibrați, dar cu fantazia caldă, nimicnicia făpturei noastre față cu natura uriașe, era o cauză statornică de melancolie, iar pe de altă parte, scânteia ce arde în noi, facultățile noastre sufletești, un continuu îndemn de a trăi. A pricepe că nu poți pricepe și că nu ești în stare de-a împiedica împlinirea legilor firei, este deja interesant; dar a pricepe pentru ce nu poți pricepe, e minunat, fiindcă dacă ai putea înlătura pricina pentru care nu poți pricepe și care e parte în tine, parte afară din tine, ai pricepe totul! Viața e plină de durere și de farmec. Ce somn adânc doarme spațiul dintre stele! Între fiecare stropitură de lumină din Calea Lactee sunt milioane de poște de singurătate. Și unde ne ducem noi, după moarte? noi, partea aceasta ce se desprinde din tiparul de acum? Nicăiri. Murim în noi înșine, cum mor făpturile unui vis, în vis. Un car trecea pe drum, iar căruțașul cânta din fluier, singur. Închide ochii și dormi sub straja stelelor. Sașa e-naltă. Ca ce? Ca nimic... Când deschise ochii din nou, cerul scânteia din luceferii săi ca din diamante. — Micule, dormi? — Nu, cucoane. — Târziu să fie oare? — Păi... cam pe la miezul nopții. El se gândi întru sine de ce oare nu doarme baciu. Cine știe ce-l muncește și pe el. Poate vorba cu Floarea. — De unde știi tu că e miezul nopții? — Da' cum, Doamne, să nu știu! că doar am petrecut o tinerețe întreagă la munte. — Ei, după ce cunoști? — După cer, coane. Că ajungi să citești în zodie mai ghine ca-n carte. — Taci, bre!... Ia spune cum citești. — Păi ce dorești matale să știi? — În ce zodie suntem acum? — Păi suntem în luna lui cuptor — în zodia Leului. — Poți să mi-o arăți pe cer? Baciul își adânci ochii în stele și tăcu. — O să fie cam greu, coane, că mergem spre sfârșitul lunei. Luna și zodia: a trecut una, trece și alta. Eu acum văd zodia Fecioarei, a Cumpenei, a Scorpiei, a Arcașului și a Capricornului. Toate sunt de față. Dar a Leului a apus, bat-o vina ei... A ha, ha, uite-o, coane! — Unde-i, Micule? întrebă Matei, ridicându-se cu grabă pe un cot, parc-ar fi fost vorba de cine știe ce minune trecătoare. — Păi cum să-ți spun eu matale... Uite colea, la mâna mea stângă, luceafărul ăla de scăpăra scântei... — Da, îl văd, ăla de merge în prelungirea oiștei carului. — Fă-te mai la stânga, jos spre marginea cerului, și ai să dai de altă stea, care strălucește parcă și mai și. O vezi, coane? E gata să apuie și ea. — Da. — Primăvara e ea minunată. În luna lui mai, gândești, Doamne, că se sfărâmă în sufletul ei fecioresc de tare ce arde. — O văd. — Aceea e steaua holdelor când dau în schic, iar cu cele dimprejurul ei alcătuiesc zodia Fecioarei. Acu de te lași matale și mai la vale, dai de patru stele de parcă nici nu se mai văd. — Așa este. — Acolo e zodia Leului. Cea mai mândră, pe care ciobanii o cheamă "inima Leului", nu se vede deloc. Halal de cine se naște sub steaua aceea! — De ce, Micule? — Ajunge împărat. — Da?... O fi "Regulus"... — O fi. Cine se naște în zodia asta e plin de noroc. Matei se gândi, fără voie, la steaua și la zodia lui și-i veni până-n gură să-ntrebe pe baciu ce știe. Însă o temere ascunsă să nu-l audă vorbind rău despre ele, îl făcu să tacă. Era cerul de o frumusețe nespusă; ceasul era târziu; vorbele baciului aveau o gravitate profetică. Dar biruind înrâurirea aceasta, se hotărî să întrebe. — Cu mine ce-i, Micule? — În ce lună ești născut matale? — În septemvrie. — Sărăcan de mine! — Ce este? întrebă Matei mișcat. — Părinții matale s-au cununat în postul Crăciunului! Matei începu a râde: — Fii liniștit, omule, s-au cununat în câșlegi, dar eu m-am grăbit să viu în lume. — Păi matale ești născut în zodia Cumpenei... Și așa este, coane, cu zodia nu te poți pune: îți este scris să hii om drept. — Iar bine, zise Matei râzând. Dar acum să-mi spui cum cunoști ceasul. — Apoi lesne. Uite matale deasupra capului nostru, spre crivăț. Vezi un ghiduș de luceafăr, de tremură subțiratic și nu se mișcă niciodată de la locul lui? — Da. — Acu, pe stânga lui, vine Caru, iar pe dreapta Chirostriile. Amândouă se învârtesc toată noaptea împrejurul luceafărului din mijloc, din mâna stângă spre mâna dreaptă. Și dacă am zice, așa de-o prubă, că bunăoară iarna nu mai este, vară nu mai este, cum cică ar hi pentru corăghieri pe ape, tot poate omul să știe dacă-i postul Crăciunului, or al SânteiMării că de-i în postul Crăciunului, Carul răsare dedesubtul luceafărului și e cu tânjala-n jos, și apune deasupra, cu tânjala-n sus; iar de-i în postul Sântei-Mării, răsare din stânga cu tânjala în sus, și apune la dreapta, cu tânjala în jos. Și Chirostriile tot așa se învârtesc și ele, pe partea cealaltă. Acu, de vrei matale să știi ceasurile, iar la Car te uiți, că de-i vară, el răsare tot în mâna mea stângă, cu tânjala drept în sus; la miezul nopței e cu tânjala de-a curmezișul, iar despre zori se întoarce-n jos. Iarna ne mai luăm și după Cloșca cu pui. Matei se uită rătăcit pe bolta senină. O adevărată ploaie de stele căzând venea din cer. Calea robilor sticlea ca o pârtie de zăpadă. Constelația Lebedei și a Acvilei păreau a se deschide și a lăsa ochiului drumul liber spre regiuni mai înalte. Aceeași taină fermecătoare peste tot! Un gând rătăcitor despre mamă-sa îi adie prin minte și parcă îi fu milă de steluțele ce alunecau în haos. Despre ziuă, un aer rece îl făcu să se ghemuiască în manta și să-și strângă împrejur o mână de paie mai mult, ca să nu-l pătrundă umezeala. Și astfel adormi. Când deschise ochii a doua zi, soarele era sus. Un senin încântător se desfășura privirei, până în slava cerului. Singur, străveziu, un nouraș ca de bumbac plutea prin aer. Oamenii erau deja în arie; mașina treiera, iar duba, încărcată prea mult cu snopi, huia ca o vijelie. Din când în când se auzea vocea lui Nae: "Încet, măă! că rupi mașina!" Se făcuse de o hărnicie nespusă d. Nae, fiindcă, precum ziceau țăranii, bâja era pe vârful șirei. Cam rușinat că-l apucase soarele dormind, Matei se dete jos și se amestecă printre muncitori, care, foarte firesc, se făceau că nu-l văd, și lucrau nevoie mare. XII [ modifică ] Duminica viitoare se sculă de dimineață și se duse în deal la cimitir. Nu era nimeni înăuntru. Câteva vrăbii zglobii se coborau din sălciile singuratice și se scăldau în țărâna de pe morminte. Liniștea verei părea că înconjură locul acela de odihnă, cu respectul datorit morților. Pe mormintele lui Matei se vedeau: pe unul florile vii, sădite de Sașa; pe cel proaspăt un mănunchi de nemuritoare de câmp, flori albastre, ce mângâiau pământul, aruncate cu prisos peste tot. Trebuie să fi fost tot ea, prietena tânără, care nu uita pe cei ce nu mai sunt. El rămase în picioare cu mâna dusă la gură, între tatăl său și mamă-sa, și, neputând gândi nici hotărî nimic, își șterse ochii și se depărtă. Din poarta cimitirului se vede dincolo, pe vale, satul Comănești. Îi veni dor de Sașa. Porni într-acolo, să-i mulțumească. Dar oare nu era prea de dimineață? Ba da, dar întrebarea lui rămase fără răspuns. Mergând, se gândea la fondul de statornicie ce trebuie să fie într-o fire ca a Sașei. Mamă-sa o cunoștea bine, se vede, deoarece atâta îi vorbise de ea. Ce păcat că era hotărât să nu se însoare!... Când ajunse la Comănești, dete de un argat care uda florile. — Doarme cuconița, măi flăcăule? — Da' cum o să doarmă pe vremea asta!... — Dar cuconașul Mihai? — A ieșit. Dumneaei e la biserică, iară cuconașu... e pe semne la câmp. Omul îi arătă drumul către biserică, unde ajunse după câteva minute. De departe se vedea strălucind acoperișul de tinichea, iar în clopotnițe lemnăria schelelor și clopotele înșile. În curte se jucau copii în iminei și cu cămășuța albă trasă peste ițari, iar la brâu cu bete. La ușe, săraci încovoiați pe câte un băț; babe ghemuite pe pardoseala de cărămidă; copii mici ce se jucau cu câte un măr. Biserica era de zid, încăpătoare, zugrăvită cam de mult, dar încă cuviincioasă. Catapeteazma, înnegrită de fum, era garnisită, la icoanele mari, cu perdeluțe albe; iconostasul era îmbrăcat cu fir; pe măsuța din mijloc se vedeau farfurioare cu colivă, străchini cu mere și prune, ce propteau la rădăcină o lumânărică; prescuri, gărăfi de vin, mănunchi de gălbioare și indrișaim. În strana din stânga, cânta un dascăl, iar cea din dreapta era goală, fiindcă acolo șezuse Comăneșteanu, tatăl Sașei. În dreapta altarului sta în picioare un hagiu, îmbrăcat în anteriu, cu lanțul ceasornicului după gât, cu un inel strașnic în deget, făcând cruci peste cruci, cu mâna roată prin aer, iar capul veșnic în mișcare. El izbucnea din când în când în rugăciuni: "binecuvântează stăpâne", ori "Doamne miluiește, 'oamne miluiește, 'mne miluiește!", ori pufnea pe nas spre a ține isonul, câte un "imn!..." ce zbârnâia minute întregi. El ducea cădelnița de la o ușe la alta a altarului; el zicea Tatăl nostru ; el era, în sfârșit, stâlpul bisericei. Și toate astea, gratis, doar numai fiindcă tată-său fusese la Ierusalim. Lumea în biserică sta împărțită în două: femeile singure, deoparte, în coadă, de la ușe până la jumătatea locului, iar bărbații, singuri, în frunte. Femeile măritate, cu pieptănătura cu conci roșu și peste cap cu năframă albă, stau mai toate în genunchi; fetele mari cu flori de târg la cap, cu obrajii dați cu roșu, cu fuste de stambă cu pucheței ce le veneau până la glezne, stau mai mult în picioare, când veneau. Bărbații cu căciulele mițoase trântite jos, cei mai mulți cu plete lungi pe spate, unii rași pe frunte, stau drepți, ascultând slujba cu smerenie. Ei se dau la o parte cu respect din mijlocul bisericei, făcând roată împrejurul Sașei și al fetelor. Matei rămase lângă ușe. În primele momente mirosul de tămâie îi aduse aminte de înmormântarea mame-sei și parcă i se urcă la cap, făcându-l să sufere. Puțin câte puțin, însă, se deprinse cu el și sfârși prin a asculta cu plăcere toată liturghia. După biserică, Sașa se înclină ușor către oameni: — Bună dimineața. — Sărutăm mâinile. Apoi se opri să mai întrebe pe una de un copil bolnav, pe alta dacă a melițat cânepa, pe o a treia s-o cheme la curte, până ce, spre ușe, dete cu ochii de Matei. — Tiens! c'est vous? — C'est moi. Acest fel de a vorbi în gura ei era nefiresc, și se vedea bine că ascundea o stângăcie. Fetele îl scuturară de mână, cu cotul în sus, după cum scria la pravila guvernantei miss Sharp. Ieșiră cu toții din curtea bisericei, cu lumea după ei, și se îndreptară spre casă. Sașa se făcuse roșie, râdea, se-ntrerupea în vorbă, plecându-se spre Matei, care era de partea cealaltă. — Stai să dejunezi cu noi, nu-i așa? — Nu se poate. — Da' de ce nu se poate? — Fiindcă n-am lăsat vorbă acasă. — Ce-i mai lesne, trimit eu un om să spuie... dulcei Aglaie că nu vii. — Nu... azi e duminică, nu șade bine să-i las singuri. — Vine și prefectul. — Un cuvânt mai mult ca să nu rămâi. — De ce? — Așa. Pe mine mă așteaptă dulcea Aglaie, la dumneata vine dulcele prefect... Sașa bufni în râs: — Zău așa, vecine: n-ai nici un haz. — Ba nicidecum, zise Matei, pe jumătate glumind și pe jumătate serios. — Ba nu, zău, nu vrei să rămâi? — Nu pot astăzi. Poftește-mă altă dată, și viu cu plăcere. Bineînțeles, fără prefecți. — Nici vorbă, zise Sașa, trecând înspre partea lui și luându-l de braț. Da' cafeaua stai s-o iei cu noi? — Am luat-o deja, însă stau. O să m-apuce soarele... — Nu-i nimic: te trimitem cu trăsura. În cerdac, la umbră, Turică aduse cafeaua, zâmbind bucuros lui Matei. — Poftiți cafeaua, cuconașule? — Nu, mulțumesc. — Că doar e făcută de cuconița noastră "în prisoană". — Știe cuconașu, zise Sașa iritată; lasă tava pe masă și du-te de-ți caută de treabă. Turică zâmbi cu supunere și se retrase. — E supărător cu prostiile lui; toată ziua îndrugă la radicale. Alaltăieri era furios pe bucătăreasă că nu știe să facă "ardevruri" tocate. De unde i-o fi intrat în cap că pătlăgelile tocate sunt hors-d'oeuvre. Apoi întorcându-se spre Matei, cu grația ei senină: — Zău, nu vrei să iei nimic? — Bine, să iau ceva, ca să-ți fac plăcere, dar ce? — Orice vrei. — Doar poate miere, zise el. Râdeau amândoi aducându-și aminte de data trecută. Matei se uita la ea încântat de îndemânarea cu care se mișca. Ea purta o rochie de fular alb cu o cingătoare de panglică, ce-i cădea pe o parte, în două lungi capete. Când trecea pe lângă dânsul, stofa îl atingea peste genunchi, cu mlădieri parfumate. I se părea că nu văzuse nici o rochie mai bine croită și mai simpatică. Ar fi vrut să puie mâna pe capătul panglicei și s-o mângâie. Sașa se așeză jos în fața lui. — Mary, adu tablele, te rog. Fetele se repeziră amândouă s-aducă cutia cu tablele. — Nu știi cât semeni cu o floare!... zise Matei deodată. — Vai, vecine, ce compliment! — Adevărat; ar fi fost mai bine să tac, însă mi-a venit așa de firesc! Semeni în adevăr cu o floare. Hainele par astăzi că au crescut pe dumneata, cum cresc florile crinului din el însuși. Ea se făcuse roșie de plăcere și se opri din pregătirea cafelei, împingând ușor ceașca departe de dânsa. Apoi se plecă în jos și se uită la rochie. — Îți place? E simplă nu-i așa?... — Minunată! Fetele se întoarseră cu cutia cu table și se puseră să-și bea cafeaua în liniște. Sașa întinse tablele pe masă și-i arătă cum se așează pietrele, cum se aruncă zarul, cum umblă jocul, cu înlesnirea unui adevărat stâlp de cafenea. Dar ochii ei adânci aveau o privire atât de preocupată, încât se vedea, din genele lor, ce se mișcau gânditoare, că mintea e în altă parte. Gura zâmbea, umedă de fericire. Mâna stângă, cu care arunca zarul, tremura. Cuburile săltau afară din cutie, iar Matei se pleca să le adune. Ea le trecea în mâna dreaptă, dar nici cu aceasta nu izbutea mai mult. — Pardon!... Nu știu să mai arunc... După un minut iar sări zarul, căzând pe scânduri. — Da' ce faci, maman? zise Mary, uitându-se la ea cu mirare. Ea, disperată, își duse mâinile la ochi, roșie și respirând cu greutate. Părea că râde, însă batista-i se udase de lacrămi. Fetele se uitau una la alta, neliniștite, iar Matei zâmbea, fără să priceapă ce e. Sașa se sculă de pe scaun și, grăbită, intră înăuntru. Surorile ei se luară după dânsa. Ea intră în odaia ei, unde căzu pe o sofa, cu batista tot la ochi, plângând. — Maman dragă, ce ai? Victorio, adu flaconul de pe masa mea. Maman, ți-e poate prea cald?... ce ai?... Binișor, ea își luă mâinile de la ochi și respiră din plin. — N-am nimic, dragă... Am amețit. Poate că mi-e prea cald. Du-te, te rog, de stai cu Matei. Victoria o să mă ajute să mă schimb. — Să chem pe Manda? — Nu, fetițo. Mary ieși, nesigură, și veni în cerdac, la Matei. În urma ei, Victoria intră repede la Sașa, gâfâind și gata să plângă și ea. Sașa sta tot jos, uitându-se drept înaintea ochilor. — Ți-a trecut, maman dragă? Glasul fetei era atât de mișcat, încât soră-sa păru a reveni la cele dimprejur. — Mi-a trecut, fetițo. Vino-ncoace. Victoria se așeză în genunchi lângă sofa, iar Sașa îi luă capul în mâini și i-l sărută cu o adevărată frenezie. O putere nețărmuită de simpatie, de iubire de lumea întreagă îi răsări în suflet, și parcă, strângând în brațe capul fetei, mulțumea o nevoie fizică de a mângâia pe cineva. După câteva momente se sculă veselă râzând: — Mi-a trecut, haidem. În fugă, își netezi părul la tâmple, muie o batistă în apă și-și răcori obrazul, apoi ieși. Se duse, zâmbind, drept la locul ei de mai-nainte. Matei se uită la ea, mirat și oarecum nedomirit de ceea ce se întâmplase. Ea nu îndrăznea să-și ridice ochii spre el. — Sper că nu eu sunt cauza... — Nu, nu, nu: mi-a venit un fel de amețeală... de care nici eu nu-mi dau seama. Poate fumul din biserică... căldura... În sfârșit, a trecut. Pe când ea vorbea, un docar cu doi cai frumoși intră pe poartă. — Haiti! Prefectul, zise Damian, sculându-se și voind să fugă. Sașa se întoarse cu privirea către poartă. — Nu te speria, nu-i prefectul, zise ea râzând. Fetelor, ștergeți-o!... cât mai e vreme. Fetele înțeleseră și se făcură nevăzute. —Tănase Scatiu, cu caii luați de la Otopeanu. Trăsura se opri înaintea scării și, în adevăr, Tănase Scatiu se coborî, dând hățurile în mâna vizitiului. Caii erau minunați: cu picioarele dinainte înfipte departe în nisip; cu capul sus, mușcând din zăbale; cu hamurile de argint, înhămați la o trăsură elegantă: erau de un stil desăvârșit. În coada trăsurii însă, sta un țărănoi, încălțat cu ciubote, în spinare cu un palton de-a stăpânu-său, ros și ieșit de soare, iar în cap cu o pălărie înaltă, ce-i venea până peste urechi, soioasă și zdruncinată ca o veche brașoveancă. Aceasta da de gol totul: se vedea că trăsura și caii trebuiau să fie cumpărați la mezat, ori luați amanet, de la vreun om cumsecade — altfel n-ar fi fost așa de corecți la un stăpân care avea o asemenea prubă de vizitiu. Scatiu era îmbrăcat cu un soi de halat de dril, care, în gândul lui, era făcut ca să-l apere de praf și totodată să răpuie lumea de ghidușie. Matei înțelese dintr-o aruncătură de ochi pentru ce unchiu-său îl găsea mitocan. Tănase se așeză pe un scaun, picior peste picior, și începu a se freca pe frunte cu batista. — Ptiu... da' cald e, nenișorule!... Că i-am zis lui Iorgulescu: nu te duce, Guță... ce să ne ostenim noi caii pentru o rablă ca Panaitopulo! Dar e de un antetman, domnule!... — Ei, l-ați ales? întrebă Sașa. — L-am alesără. — Bine-ați făcut. — Eu unul nu eram de idee. Panaitopulo, dipotat! Un prost, un ăla! Să mai lase locul și la alții, că acuma e vremea tinerilor. Uite, d-nul Matei, bunăoară; eu, un altul ca mine... — O să-ți vie vremea și dumitale, zise Sașa, zâmbind. Da' frumoși cai ai. — Vă place? — Îmi plac mult. — O mie cinci sute de franci. Numai hamurile fac mai mult, zise el, îngâmfat de mulțumire. — Adevărat. — Ei, așa-i cu boierimea noastră; ia bani cu dobândă ca să petreacă la străinătate, și când la plată, tufă. Noi stăm colea și ne roadem din unghii, ca să le plătim arenzile, iar creditorii dumnealor le vând averile la mezat. — Ia lasă, d-le Tănase, că tot dumneavoastră sunteți creditorii. — Coană Sașo, să mă bată Dumnezeu dacă aveam să iau un ban. Cât am ținut moșia lui, da... nu mă dau la o parte. Aveam un samsar la București, care, numa ce-mi da o depeșă: "Tănase Sotirescu, Vlădeni. În curând apa la moară". Emediat mă porneam la gară, și numai așa, ca din întâmplare, treceam pe la Fialcowsky, unde Costică Otopeanu șopăia prin toate colțurile cu cămătarii. Cum mă vedea, îmi sărea de gât. "Ce noroc! câtă plăcere!" Eu mă făceam niznai. Numa ce mă scotea afară, mă urca în muscal și haide! N-avea lescaie în buzunar, dar muscalul, muscal. Și numa începea vorba: "că, nene Tănase, să-mi dai cinci mii de franci". "N-am, coane Costică!" "De, găsești dumneata la un bancher, și să ți-i oprești din câșt..." "Doar așa". Și numa rămânea la Bolivard iar eu, nentule, vira prin Lipscani cu trăsura boierului, cumpăram mamei cele de trebuință, și peste o jumat' de ceas mă-ntorceam. "Ei, ai găsit?" — "Chipurile am găsit, dar mi-e și rușine să vă spun cu cât". — "Cu cât o fi". — "Un afurisit de jidan din Hanul cu Tei: cere 17 la sută și zice că la un boier ca d-voastră nu dă mai puțin de zece mii de lei... "În sfârșit, ce să mai încurc vorba, când îi eram arendaș, îl ciupeam; dar de astă dată, nimic. După aceea tăcu și păru a se gândi. Matei și Sașa se uitau la el. — Îmi pare rău. — De ce? îl întrebă Sașa. — Trebuia să-l lucrez mai bine. — Nu ești mulțumit? — Bine, coană Sașo, nu vezi că l-au mâncat alții... Nu era mai bine să-l pui eu în pungă, că mi-am trecut o viață întreagă muncind pe pământul lui? — Tocmai de aceea, eu credeam că ar trebui să ai milă de el, tocmai fiindcă ai făcut stare pe moșia lui. Tănase Scatiu plesni din degete și șuieră ca un șarpe: — Boierii, boierii, cum se apără!... Ehe! s-au dus vremurile alea. Acuma chimiru! Ai bani? ești boier; n-ai bani? poți să fii coborât cu hârzobul din cer, tot degeaba. Este? Matei, căruia era adresată întrebarea, dete din cap, parc-ar fi zis "mai încape vorbă". — Eu, neaca să-mi trăiască, urmă Scatiu, că de lume puțin îmi pasă. Moșia mea, caii mei. Când îmi vine gust de lume, pune, Costeo, caii la trăsură și la gară, băiete. Este? — Este. — Ba Brăila vrei? iote-o Brăila; ba Drăgăica Buzăului vrei? iacăt-o colea; ba București să zicem că vrei? du-te, băiete, la București. Parale să ai, că distracții se găsesc ele. Este? Matei pufni de râs, dar se încercă să pară firesc, neascunzându-se de Scatiu. — Eu nu-i spui dumneaei tot așa? Sașa se uită la el cu mirare, gata s-o umfle râsul și pe ea. — Îmi spuneai mie?!... — Se-nțelege. Brăila vrei? uite Brăila; Bucureștii să zicem că vrei? poftim la București. Ce atâta jale fiindcă Otopeanu și-a vândut trăsura la mezat! Cel puțin acuma a intrat în mâna unui om care știe ce vrea să zică trăsură și cai. — Este? întrebă Tănase mulțumit. Sașa râdea, cu mâna la gură, parcă se temea să nu supere pe Scatiu. Acesta, încântat de succesul ce avea, vroi să urmeze: — Ba poate o să mă-ntrebi de ce i-am cumpărat. — Da' nu te-ntreb, frate, zise Matei foarte serios. Scatiu rămase un moment cam nedumerit. Apoi, înțelegând că celălalt vrea să râdă de dânsul, se făcu roșu. — Adică cum vine vorba asta? mârâi el. — Ei, hai să zicem că te-ntreb. — Am înțeles. Adică dumneata vrei să m-aduci peripizon... parcă eu sunt prost și nu-nțeleg. Matei se prăpădea de râs. — Să te-aduc... ce? — Lasă că știu eu. Apoi vroi s-o întoarcă și el pe glumă: — Poftim de vezi ce-nvață dumnealor în străinătate. Diploma, domnule, să-ți văd diploma!... Ce-mi umbli dumneata cu fanfleuri de astea. Matei râdea din ce în ce mai tare, iar Scatiu de asemeni, părând că are și el dreptul la râs. Sașa își mușcă buzele, ca să nu aibă aerul că ține parte lui Matei. — Domnule Tănase, vrei să iei ceva? — O dulceață, cuconiță, cu plăcere. Își luă dulceața și voi să plece. Matei îl ruga să-l ducă și pe el acasă, ceea ce Scatiu primi bucuros, fiindcă putea astfel să-i arate caii. Când își luă adio de la Sașa, aceasta îi zise încet: — Mihai nici nu te-a văzut... Puteam să te trimitem cu trăsura noastră... — E prea cald, și-ți ostenesc caii degeaba. — Când mai vii pe la noi? — Când vrei; dacă nu e prea curând, și diseară pot veni. — Foarte bine, te așteptăm diseară. XIII [ modifică ] Când Tănase Scatiu ajunse acasă, trase cu trăsura drept la grajd și propti caii în fața unui morman de gunoi. El însuși stete față la deshămarea "harmăsarilor". Într-o curte mare, se întindeau șireaguri de case de nuiele lipite cu lut; șandramale de scânduri; cotinețe de găini; hambare; două puțuri cu furcile strâmbe și cu jgheaburile sparte, așa că noroiul era de-a pururi în ființă; o bucătărie povârnită pe o rână; grajdul cailor, de nuiele nelipite, acoperit cu stuf; o porumbărie într-un picior — în fine, tot felul de acarete, făcute în pripă și pe ieftin. În mijlocul curții, două perechi de boi stau cap la cap; la umbra hambarului un buhai bătrân rumega; pe vârful gunoiului râcâia o turmă de găini, cu un cocoș moțat; în noroiul de la puțuri se tăvăleau trei porci; la ușa bucătăriei, o țărancă da de mâncare la curci. Argații umblau alene, de-abia trăgându-și ciubotele după ei. Căldura și un ciocan, două de rachiu mai mult îi moleșea cu desăvârșire. Tănase intră în casă. Un miros de crâșmă îl luă de la ușă. Într-adevăr, într-o cămăruță lipită cu lut pe jos, mamă-sa "boteza" rachiul. Un argat scotea spirt dintr-un poloboc și-l vărsa într-o curătoare, amestecându-l cu două părți apă. Coana Prohira, cu un tistimel dezbrobodit pe creștetul capului, cu o rochie de stambă murdară, sta pe un scăunel de lemn, ca nu cumva argatul să guste vreo picătură de băutură. Dumneaei însă se credea obligată "a-și face o idee" de fiecare hârdău de rachiu. La fiecare gustăreală strâmba din nas și scutura din umeri. — Măăă!... că tare mai e cătrănit, bată-l Dumnezeu! — Să mai punem oleacă de apă, coană. — Păi vorbă-i: pune apă; că le face rău dacă o fi prea tare. Țăranul mustăcea și vărsa mereu la apă. — Eu zic, coană, să le dăm mai ghine apă proaspătă, că-i mai sănătoasă. Coana Prohira râdea: Bată-te Dumnezeu de bețiv, că tot catran ai vrea să bei... — Păi cine-i ăla să lase lucru bun. Măcar și matale, când te apucă beteșugul, tot la lucru tare te tragi. — Ba vezi că m-oi lăsa să mă doboare boala. — D-apoi boala matale aș vrea s-o am eu... — Pedepsi-te-ar Dumnezeu, dacă-i așa... — Ba că chiar așa, numa leacurile să mi le dea. — Da' ce, mă, vrei să beau dracoveniile ce aduce procopsitu de fii-meu?... Apă de vacs, apă de Buda, apă de naiba, tot apă și iar apă. — Ba ca să zici! — Eu îmi știu leacul: buruienile mele... Să nu-ți uiți vorba, ia du-te de mi le adu... Știi unde sunt: sub pat, la perete. Sunt două sticlișoare, una mai mare și una mai mică. Pe cea mai mică s-o aduci. Argatul ieși. — Mă, mă! Omul își întoarse capul spre ea. — Să nu te împingă aghiuță să-ți vâri pliscul în sticlă. — Păzească sfântu! — Eu atâta îți spui. Dânsul se duse drept la clondir, și, cum ședea în genunchi lângă pat, cu fața spre perete, puse sticla la gură și supse cât ce putu. Apoi își șterse mustățile cu dosul mâinei, puse dopul de cocean de porumb la loc și se întoarse. Coana Profira se uită în zare la sticlă și apoi la argat. — O să te fure sfinții, Eremio. El se făcea că n-aude. Dânsa duse sticla la gură și dete ochii peste cap. — Parcă-mi merge la inimă, maică. — O hi pelin, coană? — Ce pelin! Rachiu de drojdii curat, cu oleacă de izmă, de-ți ia durerea de la lingurică cu mâna. Omul nu mai zise nimic, deoarece opinia lui era deja formată, ci așteptă să ducă sticla la loc, cu nădejde de a se întări și mai mult în opinia de mai sus. Aceasta era starea lucrurilor în cămară, când intră Scatiu. El se rezemă cu mâinile de ușorii chilerului și se uită înăuntru. — Da ce faci, mamă, azi, duminica? de ce nu te odihnești? — Apoi da, să mă odihnesc... Da' de m-oi odihni eu, cine o să muncească? bagabonții ăștia? că dumneata acuma de politică te ții, pentru stricatul de Panaiotopulo... — E, e, destul. Vezi mai bine că te dă de gol sticla aia. — Care sticlă, ce sticlă?... sticla cu doctoriile? — Ia mai slăbește-o cu doctoriile, că te-ai buhăvit. — M-am buhăvit eu?... Nu ți-e rușine obrazului, potca lumei, să-mi vorbești mie așa! Da' de aia te-am făcut și te-am crescut eu, mă? — Da' eu îți zic pentru binele d-tale. — Să te ia dracu, că mai bine te făceam mort, păcătosule. O ploaie de ocări triviale se prăbuși din gura ei asupra lui. El înălța din umeri și intră la el în odaie. — Iar s-a îmbătat. Dânsa ieși în curte și începu să strige împotriva lui, că a pus mâna pe averea de la dumnealui, că o ține ca pe o slugă, că ea se duce în lume, și câte de toate. Câțiva băieți se uitau la ea de la poartă, și râdeau. Ea scuipa spre ei. După ce batjocori pe toată lumea, intră în casă, mătăhăind, și se culcă. Scatiu se dezbrăcase și el și se aruncase în pat. În odaia lui, cu ferestre mititele și cu perdeluțe de stambă roșie, atârnau de cuie: frâie, căpestre și biciuri de tot felul, o jiletcă cu mâneci, aninată de un colț, vreo două pistoale, o pușcă și o geantă; pe jos o pereche de cizme de vânătoare, niște pantofi cusuți în canava — și-ncolo, lutul udat, ce ținea răcoare. Întins în pat, Scatiu se gândea la Tincuța. Tinerețea și frăgezimea fetei aprindea mintea flăcăului bătrân. Ce n-ar fi dat s-o poată lua de nevastă! Conu Dinu Murguleț îi datora 30 de mii de lei și părea a nu se grăbi să-i înapoieze. La ideea banului, entuziasmul lui pentru fată părea a mai scădea. Lucrul de căpetenie era: să pună mâna pe bani și pe fată. O tuse seacă îl făcu să se ridice pe un cot și să înjure. Răsuci o țigare, vorbind singur, și luă o pană după sfeșnic și-și frecă țigareta; apoi se răsturnă din nou în pat, sorbind fumul cu lăcomie. Afară pe prispă, se auzeau glasurile mai multor țărani, ce vorbeau tărăgănat. — Că nu-i, măi, hine Petreo; de la hotărnicia vechie, a lui Mavru. El se scoală cu pritențiele după hotărnicia cea nouă. — A'nginerului județului, naș Gheorghe? — Păi cum. — Da' ăla nici nu știe să măsoare. — Păi cică aia-i măsurătoare dreaptă. — O hi, mă, că dracu-i meșter. Tănase Scatiu îi auzea din pat și turba de mânie. I-ar fi împușcat ca pe niște câini, dacă nu i-ar fi fost frică de jurați. Se sculă binișor și se duse să se uite la ei de pe fereastră. Erau cei mai dârji din sat. El își îmbrăcă laibărul de dril și ieși la ei. Clocotea de mânie, dar se stăpânea. Țăranii se sculară cu toți în picioare, cu căciula în mână. — Bună vremea, oameni buni. — Sărutăm mâinile, boierule. — D-apoi, ce doriți de v-ați sculat pe vremea asta să veniți la mine? — Apoi ce să dorim, coane? sănătate dorim. — Sănătate să dea Dumnezeu. Alta? — Păi ia, hârtia asta... Unul din ei scoase din sânul cămășii un mototol de basma și, desfășurându-l cu mâinile lui crăpăcioase, dete de o citație. Tănase se făcu roșu. — E o "cetație", zise el. Nu știți dumneavoastră că așa am vorbit: să ne căutăm fiecare dreptatea la judecată. — Păi ghine, coane, așa ne-a fost vorba?... zise cel mai bătrân dintre țărani. Noi ți-am spus că la judecată nu mergem. Mai ghine-ți facem vo povară... — Păi ce povară să-mi faceți, oameni buni?... că dumneavoastră nu le împliniți nici pe cele vechi. — He! păcatele noastre, d-apoi cine-ți muncește pământul, coane?... — Banii mei, bade. — I-auzi, mă, zise unul, eu până azi n-am pomenit ban de la el. — Tacă-ți gura, mă, Leftere, ziseră cu toții. Scatiu se uita la el pe sub sprânceană. Îndoi hârtia și vru s-o dea înapoi țăranului de la care o luase. — În sfârșit, luați-vă "cetația", și mai bine așa: la judecată nici eu nu vă-nșel, nici dumneavoastră nu mă înșelați. Țăranul nu vru să-și ia citația înapoi. — D-apoi parcă n-o să ne judece tot boierii. — Corb la corb nu-și scoate ochii, adăugă Lefter. — Ci tacă-ți gura, mă nea Leftere. — A băut un păhăruț la grec. — Ba n-am băut nici defel, da' ce umblă să ne ia pământul!... — Așa este, ziseră mai multe glasuri. Cei din frunte, mai bătrâni, căutau s-o ia mai pe domol. — Noi, de la hotărnicia veche n-am fost supărați de nimeni, strigă Lefter, în mijlocul țăranilor; ce vine el acuma să ne ia pământul! — Mă, da' iute te-ai făcut, bade Leftere, zise Scatiu, roșu de mânie, dar tot căutând să se stăpânească. — Iute m-am făcut, că umbli să ne furi pământul, tâlharule! Vreo câțiva țărani îl luară de spate și-l deteră la o parte. — Să nu-ți calce chiciorul pe ogorul meu, că te zburătuiesc! strigă Lefter. — E băut, coane, să nu-ți fie cu supărare. — Lasă c-o să-l învăț eu minte!... Ei, ce mai vreți de la mine? — Apoi să nu ne iai pământurile, sărac de maica noastră, că ne lași copchiii pe drumuri, coane. — Ce-o să vă fac eu, moș Stoico! Pe planurile mele de hotărnicie așa stă, că grindul de la Cucuieți până la heleșteu este al statului; eu sunt dator să apăr averea statului, că altfel o plătesc din buzunarul meu. — D-apoi statul de ce nu s-a mai sculat până acușica?... el nu ia de la noi, el ne dă, că de aia-i stat. — O fi... Cine v-a mai băgat în cap și asta? — Apoi cică o să vie poruncă de la guvern să ne împartă toate alea. — S-o aștepți, moș Stoico. — Păi noi nu știm, coane: omul fără carte e ca vai de el; da' așa s-a zvonit, a venit cică de la Roșia poruncă să ne împartă pământuri. — Să vă împartă pământuri!... Grele vremuri am ajuns, să-ți spui drept! Da' dumneata ai primi, moș Stoico, să-ți împartă pământul? ai primi să-ți ia fata și muierea; să-ți împartă așternutul; să-ți ia oala de la foc; să-ți împartă boii de la jug, că dumneata ai patru iar bețivul ăla care mă-njură n-are nici unul, fiindcă i-a băut. — Da, or am băut banii tăi, mă calicule, zise Lefter de la o parte. — Să-ți tacă gura, hoțule, că te împușc! răcni Tănase la el. — Ia mai ține-ți gura, mă Leftere, ziseră mai mulți. Lefter tăcu. Scatiu, simțindu-se ascultat, urmă: — Ți-ai împărți boii cu el, ha?... Dă-i și lui doi boi, că el n-are și "mneata" ai patru, ha? Scatiu se uita la el și cu coada ochiului la cei de primprejur, mulțumit de efectul ce făcea. Stoica își trecea cu dosul palmei pe cotoarele de mustăți: — Păi dacă e să-i dăm doi lui Lefter, coane, eu nu am decât patru, iar matale ai o cireadă întreagă: dă-i și lui, săracul. Bătrânul Stoica mustăci, pe când ceilalți se foiau între ei, neîndrăznind să râdă. — Eu, lui Lefter, boi?... șoricioaică, zise Tănase, având aerul de a glumi. Mergeți cu Dumnezeu, oameni buni, și la ziua înfățișărei veniți la judecată, că-i numa de formă, ca să nu m-apuce statul. — Mai rămâneți sănătoși, coane, da' noi la judecată nu venim, și nici judecata să nu calce pe la noi, că nu e bine. Tănase intră înăuntru, cu citația în mână, iar ei se depărtară, vorbind și dând din mâini. — Ai dracului, mi-au lăsat "cetația"... Bre! a ajuns țăranul mai șiret ca boierul, zise el, ca morală. Șezu pe marginea patului și se gândi fumând. După câtva timp intră mamă-sa, spăsită și necăjită, și merse de se așeză pe un colț de scaun, fără a zice nimic. El se uită la ea mișcat. Cât putea bădărănia lui să îngăduie sentimente înalte, ele erau pentru babă. Îi ierta toate celea, până și beția, fiindcă, de, "o mamă are omul". — Ei, ce ai de te-ai supărat așa? Ea da din cap și-și frângea mâinile, zbârcind din gură ca un copil ce stă să plângă. — L-am auzit... pe Lefter... nu l-ar mai răbda pământul... — Ei!... și de asta te-ai necăjit atâta? — Cum să nu mă necăjesc, maică!... Auzi dumneata, țăran obraznic! — Era beat. — Beat, ha? — Apoi beția o să puie capăt la multă lume, zise el cu înțelesuri. — Așa zău, beția. Beau, bată-i mama lui Dumnezeu, de sting pământul. — După aceea se sculă în picioare și se apropie de el cu mare taină. — Tănase!... — Ei, ce-i? — Oare să nu-și vâre coada și "fodulul"? Aceasta era porecla lui conu Dinu. — Ia tacă-ți gura, maică. — Iaca tac, zise ea repede, ducându-se din nou pe colțul scaunului. — "Fodulu" dacă ar putea și-ar plăti datoria. — La sfântu așteaptă. Te-a găsit pe dumneata prost și-și joacă calul cum îi place. — Ce face? — Chiar așa. Te ține cu vorba să-ți dea fata. Parcă cine știe ce mai sculă. Fete pentru dumneata câte poftești... — Oleo!... Să nu mă facă, că-i vând și cenușa din vatră. — Să i-o vinzi, procopsitului, că-i cu coada în sus ca o capră râioasă... Acu a mai venit și lingoarea de nepotu-său și nu mai încapi de ei. — Doftorul cel mare! — Doftor, ăla?... Nici pe Cotei din curte nu i l-aș da în seamă. Eu zic să-i pui "sifestru". — Ba vezi că nu. — Să-i pui "sifestru", și să-l văd eu venind colea la mine, și tipărindu-mi mâinile și pe o parte și pe alta, și eu să-i spui: "Nu putem, nu putem". Cioclovina dracului!... Că d-aia mi-am ros eu palmele, muncind cu răposatu tată-tău, ca să strângem bani, să le dăm lor, și ei să ne facă mutre... Acuși să te duci și să-i pui "ezecuție." — Ei, încet, încet. — Ba nici un încet. — Zi să-mi dea de spălat. — Bate-i-ar Dumnezeu de calici înfumurați. După câteva minute, intră jupâneasa Lița, o dudană de muiere cât un munte. Ea aducea un lighean de aramă, cu ibricu de apă în mijloc, o cutie de tinichea cu o coajă de săpun, și, pe umăr, un ștergar de țară. După ce așeză totul pe un scaun, îl aduse dinaintea lui Scatiu și-i turnă să se spele. XIV [ modifică ] Matei se ducea la Comănești mai în toate zilele. Se obișnuise așa de mult cu drumul acesta, încât, când își mai aducea aminte de vorbele mame-sei și încerca să mai puie frâu plăcerei de a vedea pe Sașa, i se părea că-i lipsește ceva. Dar atunci își zicea că e dator să se ducă, tocmai ca s-o cunoască mai bine. Într-una din aceste zile de cumințenie, pe când rătăcea singur, călare, pe marginea moșiei, se opri la bostănăria unui lipovean. Așezată în mijlocul câmpului, pe malul unui iaz de moară, coliba străjuia un drum mare, întinzându-și umbrarul deasupra grămezilor de pepeni. Lipoveanul cu femeia și cu două fete încărcau un car cu fân. Îndată ce-l văzură, veniră la el. Omul, cu capul gol și cu cămașa roșie peste pantaloni, se apropie de el și-i sărută mâna; femeile de asemenea. Apoi una din ele alergă înăuntrul colibei și veni cu un fund curat și un ștergar, pe când lipoveanul scotea dintr-o groapă un pepene enorm, pe care-l tăie pe fund. Pepenele era minunat. Cu custura înfiptă în miez, lipoveanul i-l așeză dinainte, și apoi se dete la o parte. El rămase singur, uitându-se pe câmp. Soarele apunea în dosul colibei, luminând pieziș miriștele roase. Cât vedea cu ochii, nu întâlnea decât pete gălbui de oarze secerate, ori suhaturi bătăturite, pe care ici și colo rămăseseră în picioare curnuți zgribuliți și tufe de târtani. Departe, pe drum, un vălătuc de praf părea că vine spre colibă, cu cine știe ce cărăuși în mijloc. Un sentiment de pace nețărmurită, de oarbă supunere vremei ce trece și îngălbenește pustiurile, da priveliștea locului. Parcă așa trebuia să fie. Deprins acum cu firea țăranilor, înțelegea mai lesne natura după oameni, decât pe oameni după natură. Fluierul drumețului ce noaptea se întoarce acasă, și în câteva note chinuite spune înduioșarea omului, era harfa pustietăței aceleia; chipurile liniștite ale cosașilor răsfrângeau lumina oarecum târzie a soarelui apunând. Și se simți el însuși cuprins de descurajare, uitându-se înainte. "O fi", această vorbă atât de românească îi veni în minte. Și de la vorbă îl prinse gândul soartei țăranilor: ce buni erau că o primeau așa cum era!... Își aduse aminte de hotărârea de a le face școală, pe care era departe de a o aduce la îndeplinire. Înfipse cuțitul într-o felie de pepene și se puse a scoate semințele din alveolele lor îmbrumate de zahăr; ia, așa te ia viața, cum ia o apă adâncă un pai și-l poartă domol de la un cot al malului la un alt cot; apa curge, înceată, și tu curgi cu ea, fără să poți face ceva. Vălătucul de praf se apropia, iar el se uita liniștit la drum. Era o trăsură cu doi cai. Când ajunse în dreptul colibei, i se păru că recunoaște trăsura Sașei, și, fără să se mai gândească, sări de unde se afla și făcu semn vizitiului să oprească. În același timp, de sub coșul trăsurei se ivi capul Sașei, care nu-l vedea și, mirată, părea că vrea să cunoască cauza pentru care se oprea. Când însă recunoscu pe Matei, se dete jos repede și veni la el cu mâna întinsă. — Ce te faci pe aicea, omule? El dete din cap, neștiind ce să răspundă. — Uite, mâncam un pepene. — Ce bună idee! Mi-e așa de sete... Și fără să mai aștepte altă poftire, se așeză pe bancă, își ridică până la vârful nasului vălul des cu care era acoperită, și se puse să taie bucăți mici de pepene și să mănânce. Era încântătoare. Ochii, privind spre el, râdeau de fericire. Mâna, strânsă în mănușe, apăsa ușor și elegant pe mânerul bietei custure. — Cum ai ajuns pe locurile astea? — Uite așa. Da' vezi ce bun pepene? nu mai mănânci? — Mulțumesc, am luat numai ca să-mi treacă de sete... — Da' ia spune, cum te găsești pe aici? — Apoi, cum să mă găsesc... îmi era urât și am ieșit să mă mai plimb. — Așa?... Va să zică la noi nu vii, fiindcă ești ocupat, și pe altă parte umbli singur pe câmp, să-ți treacă de urât. — Umblu să-mi treacă de urât și să-mi cunosc bine moșia. — Da? — Da. Apoi, "să-mi treacă de urât" e o vorbă. Eu, ca mulți oameni, fug de urât, dar în același timp am nevoie câteodată de singurătate. Ea se uită la el, clipind des și părând că vrea să pătrundă înțelesul vorbei. — Asta e adevărat, zise ea, după un moment de tăcere. — Nu-i așa? — Da. Dar tot ar trebui să vii la noi mai des. — O să viu. Îți spun drept că aș veni și mai des, însă mă tem să nu fiu supărător cu vizitele mele. — Matei! El ridică repede ochii spre dânsa, surprins de a o auzi chemându-l pe nume. Sașa se-nroșise și se uită în pământ. — Mihai o să plece în curând, și dorește mult să te vadă, adăugă ea cu anevoință. — Pleacă?... O să-l însoțești și dumneata? — Păi ce să fac?... El rămase cu mâinile încrucișate pe genunchi, gândindu-se. Sașa pleca!... Era pentru el o vorbă nouă și aproape fără înțeles. Se uita la dânsa lung. Ea, cu vârful umbreluței, mișca un pai, jos, pe pământ. — Nu iei niște pepeni să-i duci acasă? tot ești cu trăsura. — Ba da. Lipoveanul alese ce avea mai bun în groapă. Matei îi așeză cu grije la picioarele trăsurei, apoi se duse să-și dezlege calul. — Vin după dumneata. — Cum! vii cu mine, sper. El stete un moment la îndoială. — Vin, dacă vrei, dar aș fi aprins o țigară. — Aprinde; mie-mi face plăcere. Leagă-ți calul lângă ai mei și hai să mergem, că apune soarele. Matei voia să urmeze povețele ei, dar nu izbutea cu nici un preț să dezlege căpăstrul de la gâtul calului. Sașa se uita la el cum făcea lucruri pe care nu le învățase și o bufni râsul. — De ce râzi? — Tare mai ești stângaci!... Lipoveanul se repezi de unde era, și într-o clipă desfăcu căpăstrul și legă calul lângă ceilalți. El, cu mâinile în vânt, a treabă, se urcă în trăsură râzând. — Dacă n-am făcut niciodată meșteșugul ăsta!... — Știu... de aia m-am mirat și mă mir de hotărârea dumitale de a rămâne la țară... Dar, în sfârșit, bine faci, zise ea, așezându-se comod în colțul trăsurei. De la o bucată de vreme drumul mare fu lăsat, și roatele tocară mai departe pe pământul țelinos al câmpului. Îmbrăcase umbra toată zarea, pregătind calea amurgului. Departe, în marginea orizontului, soarele dispăruse, aruncându-se întrun ocean de purpură. Raze ca de opal se ridicau pe fundul liliachiu al cerului, părând niște stropituri enorme. Se simțea cum vine noaptea. O geană vânătă de lumină se închidea prelung spre apus. Dunga dealului, pe care era satul, se îneca încetul cu încetul în clarul obscur al amurgului. — Ce moment încântător!... zise el. Vezi? te miri de ce am rămas la țară... Iată de ce. Ea tăcea, pierdută cu ochii în pânza orizontului. — Ce frumos e!... Nu-i așa? — Da, răspunse ea cu glasul tremurător. — E așa de frumos că te răsplătește de toate ostenelile zilei. Nimeni nu poate prinde ceasul trecător. Numai soarele, în răsărit și-n apus, pare a-l însemna pe cer. — Mai cu seamă în apus. El tăcu un moment. După aceea, înțelegând ce gândea ea, o întrebă: — De ce? — Așa. În răsărit e veselie, se amestecă o idee vagă de speranță. Și în fericire nu se numără ceasurile. Pe câtă vreme în apus, sufletul întrevede un sfârșit, clipele cele din urmă ale unui foc ce se stinge...Nu-i așa? — Da... În sfârșit, astăzi mi se întâmplă un lucru ce rar se împlinește în viață. — Care? — Acela de a vedea schimbându-se o dorință puternică, în realitate, și de a fi tot așa de încântat de realitate cât eram de dorință. — Adică, vorbind în proză? — Nu-i destul de limpede? — Ba da... dar ce vrei să zici? — Vreau să zic că, în general, nimic nu trece din lumea ideală în cea fenomenală fără să nu piardă din farmec. Astăzi mi se-ntâmplă contrariul, pentru întâiași dată. Ea începu să râdă. — Din ce în ce mai limpede. Închipuiește-ți că sunt foarte proastă... De ce nu vrei să spui lucrurile în bună și curată limbă românească? — Ba le spui. Vream să zic că de multă vreme visam la scena asta la țară, la câmpul întins; de mult vream să mă întorc aici, să trăiesc în pământul nostru, să răsuflu din plin și să mă arză soarele... Mi s-a împlinit dorința, și sunt tot așa de fericit acum, precum eram înainte de împlinirea ei. — Îmi pare că e natural să fie așa. — E o părere. Noi nu suntem deplin fericiți decât numai în iluzia fericirei noastre. Ea tăcu un moment. După aceea adause timid și încet: — Cu toate astea mie îmi pare că sunt fericită în realitate. — Da, se poate. Dar mă prind că dumneata ești persoana cea mai visătoare... — Eu?!... — Da, dumneata. Nu visătoare în înțelesul vulgar, ci meditativă, răsfrântă înlăuntru, trăind prin propriile forțe ale sufletului dumitale și cerând foarte puțin de la lumea din afară. — Eu nu știu; știu atâta, că viața îmi pare interesantă, lumea în general bună și, cu un ideal în suflet, aș trăi un veac fără să mă plâng. — A!... va să zică ai un ideal? — Negreșit... Cine nu are un ideal? — Cine nu are... Foarte multă lume. Ea dete din cap și nu mai răspunse. Începea să se cam întunece. Se auzea ropăitul cailor pe întinderea câmpului, și nu se vedea decât linia dealului ce se apropia. — Aș putea oare să te întreb ce ideal ai? Ea mișcă ușor din vârful unui picior, zâmbind. — Mă așteptam să mă întrebi. — De ce? — Așa. — Atunci răspunde-mi. — Nu pot să-ți răspund. Acum îi veni rândul lui să tacă. — Ai dreptate, adaugă după un moment, nu aș fi îndrăznit să te întreb, dacă te-aș vedea bine. Ea începu să râdă. — De ce râzi?... Îmi pare rău că râzi. Dar ea râdea și mai tare. El tăcu cu totul. După câtva timp tăcu și ea, și iarăși nu se mai auzi decât mersul trăsurei. — Iartă-mă, zise dânsa, atingându-l ușor cu mâna. — De ce să te iert? Nu mi-ai făcut nimic. — Da, dar am râs prostește... Mă ierți? — Cum să nu te iert. El îi luă binișor mâna într-ale lui și nu mai zise nimic. Erau atât de fericiți amândoi, în amurgul vremii, încât ar fi dorit să se ducă trăsura mai departe și tot mai departe fără țel. — Eram pe drumul arzător al confidențelor, zise el încet și parcă s-ar fi gândit la lumea din mintea lui. Alături de dorul meu de țară, sta dorul de cineva, iubit dar necunoscut. Îmi părea că trebuie să te întâlnesc. M-ai însoțit întotdeauna și peste tot și, cu toate astea, nu știam cine ești. Ea se lipise de umărul lui, tăcută și tremurătoare. — Și acum, cunoscându-te, îmi pare că ești aceea pe care o doream, întocmai, aievea, mai dulce și mai bună decât cum o visam... O lungă tăcere urmă vorbelor acestora. Până acasă nu mai ziseră nimic. Plecată cu capul pe umărul lui, Sașa închidea ochii pe jumătate și vedea linia dealului, întunecată, pierdută, parcă ar fi fost o dungă pe cer. În ultima tremurare a luminei apuse înota o stea. Ea părea că iese din adâncul timpului și vine, vine spre orizonturile noastre, purtătoare de vești bune. Trăsura se opri la poarta lui Matei. El se dete jos, încet. — Ce rău îmi pare!... Sașa îl strânse ușor de mână. — Vii mâine? — Da. — Vrei să-mi spui, când vei veni, ce stea e aceea?... Ea îi arătă cu mâna spre cer. — E a speranței și a fericirei. — Știu... pentru noi. — Pentru noi. — Da, pentru noi. Dar pentru lumea cealaltă? — În apusul soarelui, în august, îmi pare că se ivește constelația Fecioarei. Îți spun mâine cum se cheamă... Noapte bună. — Noapte bună. XV [ modifică ] El intră acasă, senin, fericit, cu o puternică notă de idealitate, ce răsuna până în straturile cele mai depărtate ale sufletului. Sașa se dete jos din trăsură ca o păsărică. Fetele și Mihai, care o așteptau, stau în balcon cam plouați, fiindcă era târziu și le era foame. — Da' ce ți s-a întâmplat, maman? o întrebă Mihai. — Nu mai puteți de foame, nu-i așa? Am plecat târziu de la Vlădeni, și pe drum am întâlnit pe Damian, la coliba unui lipovean, de unde v-aduc și pepeni. Hai să mâncăm. Ei se duseră la masă și Sașa intră un moment la ea să se scuture, și după cinci minute veni în sofragerie cântând. — Maman, nu știi un lucru?... mâine ne vine sfânta de la Agapia. — Da? — A trecut subprefectul pe aici, și ne-a spus că mâine, la zece, să-i ieșim înainte cu tot satul. Turică, feciorul, cu obicinuita lui înlesnire de a se amesteca în vorbă, zise: — D-apoi că "premarele" este chiar afară cu popa Buzătăiată. — Așa?... Zi-i să vină înăuntru. Nu trecu mult și un țăran voinic intră pe ușă binișor, călcând pe vârful degetelor. Era un om zdravăn, care, după îmbrăcăminte, se vedea a fi chiabur. — Sărut mâinile, cuconiță. — Mulțumim dumitale, primarule. Ce aud, că ne vine sfânta? — Apoi, cică vine... Că încă a trecut dl subprefect pe la primărie și a lăsat poruncă să scoatem lumea înaintea sfintei, cu mic cu mare, doar s-o îndura Dumnezeu cu nițică ploaie, că s-a răsucit porumbul de toată isprava. Sașa păru că se gândește un moment. — Ia ascultă, Vâlsane, da' oare trebuie ploaie cu adevărat? — Trebuie, cuconiță, la porumb. — Știu. Da' ce face lumea care a rămas cu vrafurile în arie? — Păi, ce să facă? Că și Dumnezeu nu ne poate mulțumi pe toți. — Cei ce n-au cai au rămas în urmă. — Cei care n-au cai or mai treiera cu chicioarele, zise primarul. — Da' dacă vine ploaia? — Păi măcar de-ar da Dumnezeu... Da' știi, până se mai pregătește, până una alta, și-a sfârșit rumânul țâra de orz. — Bine, Vâlsane. O să trebuiască vreo masă... — Păi chiar de aia venisem, să mă rog să ne dai cele de trebuință. Pe când el vorbea, se ivi în spatele lui potcapiul popei. Popa Vasile Buză-tăiată era cunoscut la o poștă împrejur. Cu pulpana antereului prinsă în brâu, cu ciobotele scâlciate și cu burta înainte, era tipul preotului de moda veche. Glumeț, lacom la mâncare, scurt la slujbă, se ținea de popie prin obicei și fiindcă "dacă nu curge, tot pică", dar altfel era arendaș și el; lua o sfoară de pământ de la unul, cumpăra lâna de la altul, mai da câte un ban, doi, cu camătă, și astfel își ridica spuza de copii ce avea. Sașa nu-l putea suferi, și-l îngăduia numai fiindcă rămăsese moștenire de la tată-său; dar adusese un al doilea preot, om cumsecade, care ducea tot greul bisericei. — Masă bună, taică. — Mulțumim, părinte. D-apoi, ne vine sfânta, hai? Popa nu răspunse nimic deocamdată, ci, unindu-și degetele de la mâna dreaptă, boscorodi câteva cuvinte deasupra mesei, aruncând ochii lacomi la niște pătlăgele împănate; după aceea luă un scaun și șezu, cu ochii țintă la pătlăgele. —Hm!... zise el, astea pe turcește se cheamă "Imam baildî"... Știi, coană Alexandrino?... cică un preot de ăia deai lor a mâncat într-o zi până a crăpat... și de aia s-a chemat așa: "Imam baildî", adicătea "a crăpat Imamul" Mihai și fetele râdeau să se topească. — Nu poftești, părinte? zise băiatul, întinzându-i o farfurie. Sașa se uită la el, încruntând din sprâncene. — Maman, je t'en prie. Până să răspundă ea, popa își trăsese pe taler două pătlăgele, și se uita curmeziș spre fecior, parcă ar fi vrut să-i ceară ceva. — Ce dorești, părinte? îl întrebă Sașa. — M-aș ruga de un păhărel de rachiu... să le fac oleacă de drum, că, precum zice sfânta scriptură: "frunză verde de dai n-ai, iar mielu blând suge la două oi". Turică îi aduse un păhăruț de rachiu, pe care popa îl azvârli pe gât, de era cât p-aci să-l înghită cu pahar cu tot. Primarul se uita la el și zâmbea. — Dumneata nu vrei ceva, Vâlsane? — Sărutăm mâinile, cuconiță. Turică îi dete numaidecât rachiu, dar omul, foarte cuviincios, nu vru să primească. Sașa se uită la el cât era de întreg și de cuminte, și vru să-și urmeze cu dânsul vorba mai departe. — Va să zică ce crezi că trebuie? — Apoi să vedem ce zice părintele. Popa înghițea dumicaturile cât pumnul, și n-avea vreme să vorbească. — Ce zici, părinte? îl întrebă Sașa. — O masă, o față de masă, lumânări și tămâie. — Bine. Alta nu mai trebuie? Popa ridică din sprâncene că nu. — Să dăm gazdă la preot și la maici, zise Vâlsan, și să vedem de cai, că poate vine sfânta cu droșca. — Bine, taică, să-i dați, mormăie popa, că cine dă cu mâinile, aleargă cu picioarele, iar cel ce plânge pe sărac să-i poarte traista. Primarul râdea, dar văzând pe popă că-și dezleagă sacul cu proverbele, îi făcu semn să se scoale. — Hai, părinte, că te așteaptă coana preoteasă. — Să mergem, taică. Mai dete dușcă un pahar cu vin și se sculă. După ce plecară, Mihai se puse să facă și el ca popa Vasile, zicând proverbele pe vârful degetelor: " Frunză verde de dai n-ai". — Maman, îmi dai voie să-mi rup un dinte, ca să semăn mai bine cu el? —Ia nu mai vorbi prostii, zise Sașa râzând. — Zău așa, maman. — Rupeți-l, dacă vrei. Ei urmară hazul mai departe, după masă, pe când Sașa se duse la ea să scrie. Când se așeză jos și luă condeiul, singură, scena din trăsură îi reveni în minte cu atâta putere, încât se rezimă de spatele fotoliului și privi drept înainte. Oare era adevărat? Ea fusese? sau o dulce închipuire de sine o făcea să urmeze, deșteaptă, un vis fericit? Scrise două rânduri lui Matei, rugându-l să vină a doua zi și să vestească și pe conu Dinu de sosirea sfintei. Pe la nouă ceasuri dimineața tot satul era la câmp, pe marginea drumului mare. Tăbărâți pe șanțul șoselei, țăranii vorbeau liniștiți, ștergându-și sudoarea cu dosul palmei, iar nevestele și fetele, cu rochiile de stămbi întinse roată împrejur ca să nu le păteze, își istoriseau păsurile lor zilnice, parcă nici vorbă n-ar fi fost de venirea sfintei. La Comănești, Mihai și fetele așteptau nerăbdători pe Sașa, care nu se mai isprăvea de gătit. Victoria îi bătu în geam. — Maman, se-ntârziază prea mult. — Dacă sunteți așa de nerăbdători; luați trăsura și duceți-vă. — Să ți-o trimetem înapoi? — Negreșit. Ei plecară. În urma lor, Sașa se găti repede și ieși în balcon, așteptând pe conu Dinu și Matei. La ideea de a-l revedea, simțea inima bătându-i-se cu putere și un val de căldură urcându-i-se în obraji. Intră înăuntru cu neastâmpăr; își așeză pălăria mai pe frunte; își scoase o mănușă, ca iar s-o puie după un minut. Un zgomot de trăsură, în curte, o făcu să se repeadă la fereastră. Dar era numai subprefectul. Cu toate că-i era simpatic, de astă dată Sașa îl găsi venit la nevreme, și nu ieși. Un argat, care văzuse trăsura ei plecând, spuse subprefectului că toată lumea era la câmp, și-l făcu astfel să se ducă. După puțin timp veni și Matei. Sașa îl văzu de pe fereastră, și se repezi la ușă să-i iasă înainte, însă inima îi bătea așa de tare, încât fu silită să se oprească un moment pe scaun. Argatul care vorbise cu subprefectul era gata să-l trimeată și pe el după ceilalți, când Sașa ieși repede, tocmai pe când trăsura lui Matei întorcea, și-l strigă. Cu capul plecat în pământ, din pricina soarelui, el urcă treptele, și când dete cu ochii de dânsa, rămase locului. Ea se făcuse și mai roșie decât era, și, râzând, îl întrebă pe jumătate supărată: — Ce-i? — Nu te supăra, zise el. Ești astăzi o minune încântătoare! — Da?... Sunt bine?... — Grozav de bine. Ea făcu un pas înapoi, simțind parcă nevoia de a se depărta de complimente. Apoi se învârti împrejurul ei însăși. — Îți zic bună dimineața după ce mi-oi scoate mănușa. Rămăseseră astfel locului, uitându-se unul la altul zâmbind. — Acuma, bună dimineața. — Bonjour. — Mergem? e târziu, știi? — A cui e vina? — A mea, fiindcă n-am venit la vreme, și a dumitale fiindcă te-ai gătit prea mult. Ea își punea mănușa la loc, uitându-se pe sub gene. — Vream să te aștept, zise ea încet. Să mergem. Se urcară amândoi în trăsură și porniră la câmp. O dată cu ei ajunse și sfânta. Într-o birjă cu patru cai osteniți, veneau, în mijlocul unui vălătuc de praf, patru persoane: doi popi în fund, care țineau icoana, și două călugărițe dinainte. Popii se deteră jos, sprijinind icoana cu o mână dedesubt și cu alta de deasupra, și începură a rosti rugăciuni. Poporul îngenunchease, pe când călugărițele ștergeau chipul sfintei de praf. Preoții voiau să treacă șanțul șoselei, ca să intre pe câmp, dar tocmai în partea aceea el era curățit de curând și deci cam adânc. — Pe unde trecem, părinte Opreo? zise unul din ei, încet. — Da' eu știu, părinte Ioane? — Dă-i sfinția-ta din Ohtoih, că eu nu mai am glas nici cât un pui de curcă. Se duseră astfel în sus, se lăsară în jos și iar se întoarseră în sus, nădăjduind să găsească un loc mai lesne de trecut. În cele din urmă se coborâră în șanț, cum dete Dumnezeu, dar când fu la ridicat, pace... Unul se încurcă în anteriu, altul în patrafir, și dacă nu venea lumea să-i ajute, ar fi rămas acolo, fiindcă, după regulile lor, nu puteau să lase icoana pe mâini străine. În vremea asta, popa Buză-tăiată își pusese odăjdiile și venea înaintea icoanei, legănându-se ca o corabie. Preoții cari însoțeau sfânta încruntară din sprâncene, când văzură că aveau de împărțit plata cu alți doi confrați. De aceea, primiră destul de rău pe fratele lor. — Așteaptă, așteaptă părinte, să punem sfânta pe masă. — Iaca taică, aștept. — Nu-i treaba sfinției-tale să te amesteci aici. — Păi vorbă-i! — Ba chiar așa. Dă-te la o parte. Popa Buză-tăiată se dete la o parte, mormăind: — Mă!... moldovenii dracului. Apoi își ceru iertăciune de la Dumnezeu că pomeni pe dracul: — Ptiu, Doamne iartă-mă. Celalt preot de la Comănești, care nu îndrăznise până aci să se amestece, văzând icoana pe masă, își puse și el patrafirul, dar fu primit cu aceeași lipsă de ceremonie de cei doi popi străini. Atunci, conu Dinu, care îi privea de un sfert de ceas cum își dau arama pe față, pofti pe câteșipatru preoți să înceapă slujba, că șade rușine, fiecăruia fiindu-i păstrată plata ce i se cuvine. Hagiul era deja înființat, cu cădelnița gata și isonul la îndemână, așteptând fericitul moment când să-i dea drumul. Câmpul se întindea crăpăcios și ros de vite, până departe în pânza orizontului. Deși acum era pe la sfârșitul lui august, zăpușeala părea mai nesuferită ca în iulie. Cu capetele goale în soare, câteșipatru la linie, preoții se rugau, îngenunchindu-se și sculându-se necontenit. Țăranii făceau cruci mari, zicând din când în când "dă Doamne ploaie"; femeile stau plecate la pământ. Lăcustele subțiratece săltau în pulpanele răsfrânte ale popilor, pe când rândunelele întârziate treceau ca săgeata printre rândurile oamenilor. Era semn de vreme bună și senină. O saca de apă de la curte era înconjurată de flăcăi și băieți, care își treceau cofa de la gură la gură. Sașa, fetele, conu Dinu și toți ceilalți stau în genunchi; Matei cu capul gol, sta și el respectuos, dar în picioare. Sașa îi făcu semn să îngenunche. El se supuse și șezu lângă dânsa. — Trebuie să dai exemple bune, zise ea zâmbind. Pe la sfârșitul slujbei, când apa fu sfințită, preotul stropi, cu mănunchiul său de busuioc, în patru părți, rugând pe Dumnezeu să păzească locurile acelea de cutremure, de gândaci, de secetă etc. Stropitura ajunse până la Sașa, muindu-i rochia pe umeri. Apa făcu să i se lipească stofa subțire de piele. Ea încerca să se șteargă, dar nu se putea ajunge singură. Matei îi luă batista din mână și căută picătura s-o usuce. — Ce loc bun și-a ales, zise el încet, râzând. Ea sta cu capul în pământ și cufundată în smerenie, dar îi răspunse, fără a se uita la el și râzând: — Nu mai spune prostii și stai binișor. — Zău așa... După ce se isprăvi slujba, Sașa se apropie de preoți și de călugărițe, să-i poftească la masă. Intrară în vorbă mai lungă: "Când ați plecat de la Agapia", "Cine-i dumnealui, dar dumneaei", până veni rândul lui Matei. — Dumnealui e boierul matale? întrebă unul din preoți pe Sașa, arătând pe Matei. Ea nu pricepu deocamdată. Conu Dinu râdea de înțelesul moldovenesc al frazei și spuse preotului cine era unul și cine era altul. Sașa se făcuse roșie și se uita la vârful mănușilor, pe când preotul, încurcat, zâmbea cu bunătate, înțelegând parcă ce se petrecea în mințile tuturor. XVI [ modifică ] Preoții și călugărițele se duseră la Comănești, iar ceilalți pe la casele lor. Conu Dinu spusese în treacăt lui Matei că avea ceva de vorbit cu el, și-l rugă să-l aștepte spre seară. Ajuns acasă, Damian prinse a se gândi la cele petrecute la câmp. Întrebarea preotului, pe care el o înțelesese foarte bine, da pe față o stare de lucruri firească dar nelămurită. Sașa nu mai era o copilă, pe care un tânăr o poate "compromite", cum se zice, dar era totuși o fată tânără. Starea lui sufletească față de dânsa nu avea limpeziciunea pasiunilor mari. Nici vârsta lui, nici vârsta ei, precum nici temperamentul omului nu erau de natură a înflăcăra dulcea amintire ce avea pentru Sașa, până la mărimea unei hotărâtoare pasiuni. Când îi zicea că e "încântătoare", spunea un adevăr față de ea și mai cu seamă față de el însuși. Firea liniștită, cumpănită întru toate, cu trebuința vădită de a se devota, a Sașei, răspundea minunat la aspirațiunea ideală, ce se găsește la mai toți oamenii medievali, către o asemenea femeie. Dacă la această stare, pornită din cauze personale, se mai adăuga dorința răposatei, se poate lesne ajunge la hotărârea calmă la care ajunsese Matei, de a vorbi lui unchiu-său, conu Dinu, despre gândurile lui de a lua pe Sașa. Însă lipsa de entuziasm făcea să nu fie hotărârea cu totul desfăcută de orice părere de rău. Când un om a trăit atâta vreme singur, cu greu își schimbă viața. Trecuse așa de puțin timp de când se întorsese acasă și, cu toate astea, atâtea întâmplări însemnate se desfășuraseră! Dar tocmai în ele se găsea urmarea logică a noii lui vieți. Trebuia să se lege o dată mai mult de pământ, și să se lege pentru totdeauna. Conu Dinu veni, precum zisese, către seară. Matei îl aștepta, cu o vagă neliniște în suflet. Simțea că se petrece ceva neobișnuit, că unchiu-său avea nemulțumiri. Această neliniște a lui, pe care conu Dinu o băgă de seamă, făcu pe bătrân să înceapă stângaci: — Ce mai faci, băiete? Cum îți merge casa și Aglaia? — Bine, nene — mai cu seamă Aglaia. — Lucru subțire, bre!... Bietu Nae, îl legi la gard. Tot cu Caramzulea trăiește? — Cine? — Iote, frate; știu că n-o să trăiască Nae cu Caramzulea; îți vorbesc de dânsa. E o frișcă de muiere de n-are pereche. Să te păzești... — Nu-i nici o primejdie. — Mai bine. După aceea își scoase o tabachere în care intra o boccea de tutun, și-și făcu o țigară. Matei îi dete chibriturile. Bătrânul își aprinse țigara, și se duse la geam. — N-are gând de ploaie. — Nu prea. — Și sfânta ce-o să-ți facă? Trebuie s-o chemi la vreme, zise el, uitându-se cu înțeles la nepotu-său. Matei râdea făcându-și și el o țigară. — Anume când barometrul se coboară? — Ei! — Aș vrea să știu de ce n-a venit Scatiu, întrebă Matei. — E o halima întreagă. N-a venit din mai multe cuvinte: întâi, fiindcă e mitocan; apoi, fiindcă zice că pe el nu l-a întrebat nimeni când s-a hotărât aducerea sfintei, fiindcă s-ar fi opus: are toată pâinea pe câmp. — De ce? — Trăiește rău cu țăranii. Îi jupoaie cu dobânzile și procesele. Înțelegi tu că dacă ar începe ploile, îi putrezește grâul pe câmp. — În fond, nici eu nu știu cine a adus sfânta. — A adus-o lumea dimprejur, și țăranii de la Comănești au cerut Sașei să o treacă și pe la dânșii. — Atunci ce încape supărare? — Se înțelege. Da' ce-i faci prostului? Apoi i-a intrat în cap că, de când ai venit tu, toată lumea râde de el, fiindcă-l iei peste picior față de Sașa. — Eu? — Da, a venit la mine să se jeluiască. — Ce e drept, eu am râs într-o zi cu Sașa — dar el era de față. E bun băiat, dar cam ridicul. — E ridicul, dar nu e bun. Are gură rea și să te păzești, și tu și Sașa, că e om primejdios. Matei se uită îngrijat la bătrân, parcă-ar fi vrut să-l întrebe lămurit despre ce e vorba. — A venit ieri pe la mine, urmă conu Dinu; a fost de o îndrăzneală rară, și eu, Dinu Murguleț, care am văzut pe tată-său slugă la noi, bătut cu opritorile la scară, n-am putut nici cel puțin să-l dau afară! Matei îl ascultă posomorât. — Trebuia să-l dai! — Trebuia!... Cui o spui? Eu știu bine ce trebuie să fac, dar când te strâng curelele, o lași mai domol. Tânărul se uita la unchiu-său nedumerit. — Tu poate nu mă-nțelegi. Matei mișcă din umeri. Bătrânul păru a se gândi un moment. — E mai bine să-ți spui. Eu sunt bătrân și poate mâine mor. Tu rămâi părintele fetei mele. Eu am luat bani cu dobândă de la Scatiu. Îi sunt dator trei mii de galbeni, pe care nu i-am putut plăti la timp. Te miri, și ai dreptul să te miri... — Nu... — Ba da. E de mirare, cum un om ca mine să nu poată plăti treizeci de mii de franci la termen. Dar când vei cunoaște mai bine lucrurile, când vei vedea ce produce o moșie unui proprietar, ce se cheltuiește în casă la mine, cum se trăiește la București — poate vei înțelege mai ușor. Nu zic că nu aș fi putut să găsesc bani numaidecât; dar nu i-am căutat, fiindcă țiu să las moșia fetei fără ipoteci. În sfârșit, ca să nu mai lungesc vorba, sunt dator lui Scatiu bani și mojicul crede că pentru asta îmi poate porunci. Asta e una. A doua: ți-am spus, îmi pare, că tot acest bădăran și-a pus în gând să ia pe Tincuța. Mătușă-ta ar fi gata să i-o dea. Dar e cap de femeie, care nu vede dincolo de vârful nasului. El vrea să ia fata ca să pună mâna pe moșie. Tot pentru asta nu primește niciodată dobânda la bani, ci o adaugă la capete, și-mi face niște socoteli cu dobânda la dobândă, de te sperii. Unde și-a vârât coada, nici praful de pe tobă nu s-a ales, și dacă nu m-oi scăpa de el, îmi mănâncă moșia. Bătrânul se sculase în picioare și se plimba neliniștit prin casă. Nepotu-său se uita la el, părând el însuși preocupat. — Nene Dinule, cât ești dator în tot? — Da' cine mai știe! Matei zâmbi fără voie. — Cu chipul ăsta ajungi departe. — Știu, dar așa e: mi-am ținut totdeauna rău socotelile; însă, cum am făcut, cum am dres, nu eram dator nimănui un ban. A venit un șir de ani răi, și m-am încurcat. Trebuie să fie peste patruzeci de mii de lei. — În câți ani? — Într-un an și jumătate. — Atunci îți ia mai mult de zece la sută. — Se-nțelege. — E un mișel; trebuie să ne scăpăm de dânsul. — Știu — dar cum? — Eu am niște bani rămași de la mama și ți-i dau, zise el, zâmbindu-i cu bunătate. Bătrânul se oprise în fața lui și se uita la el țintă. Apoi, încet, zise: — Eu știu, băiete, că ai bani și ce bani ai, fiindcă soră-mea îi ținea la mine. Dar nu pentru asta îți vorbesc de nevoile mele. Aceia sunt bani rămași de la tată-tău, în bonuri, și nu poți să-i atingi. — Da' de ce nu pot să-i ating? — Fiindcă asemenea hârtii sunt mai bune ca o moșie. — Le depun undeva și iau bani. — Poți s-o faci, dar nu pentru mine. — De ce, nene? — Îmi pare rău că ți-am vorbit, zise bătrânul trist. Dacă m-aș fi gândit la una ca asta, puteam să iau bani de la biata mamă-ta, fără să mai umblu prin străini; însă aceea e averea rămasă de la tată-tău. — Bine, dar astăzi e averea mea. — Așa e... — Nene Dinule, zise Matei domol, te rog să primești. Eu știu ce ai făcut pentru mine. Acești bani erau meniți să meargă în zestrea Tincuței. Asta a fost dorința mamei înainte de a muri. Bătrânul se rezemase cu un cot de masă și se uita trist înaintea ochilor. — Nu ai nici un drept să primești sau să nu primești. Așa a vrut mama, și eu voi face așa. — Sărmana soră-mea!... zise bătrânul încet, cu lacrămile în ochi. Matei îl privea, mișcat, simțind toată curățenia de suflet cu care nu voia să primească banii, și fiindcă unchiu-său părea descurajat și fără nici o voință, el îl atinse binișor peste mână, încercând să glumească, dar în realitate foarte emoționat: — Și fiindcă vorbim de voințele din urmă ale mamei, mai am să-ți împărtășesc una, mai veselă. Conu Dinu se șterse la ochi, așteptând. — Dumneaei mi-a zis, înainte de a muri, să mă însor. Vreau să-i împlinesc dorința și o să te rog să m-ajuți. Conu Dinu se uită la el serios, dar cam mirat. — Te-aș ruga să vorbești Sașei despre asta. — Da' pe cine vrei să iei? — Pe Sașa. Bătrânul urmă a-l privi din ce în ce mai mirat. — Va să zică era adevărat?... — Da, întări Matei. Apoi se grăbi să adauge: Eu îți răspund "da" fără să știu ce mă întrebi. — Scatiu a scos de mult vorba prin lume că vrei s-o iei: nimerește și prostul câteodată. Tânărul se uita în pământ, jenat. — Mă mir cum a putut să vorbească de un asemenea lucru. Eu nu am făcut nimic care să îndreptățească pe Scatiu să vorbească astfel, și nici el, nici nimeni nu știa ce s-a petrecut între mine și mama. — Ba eu știam, că asta era de mult dorința bietei maică-ta. Și faci bine: Sașa e un înger. Pentru mine nu e nici o deosebire între Tincuța și Sașa... Conu Dinu se uita lung la Matei, părând că vrea să pătrundă în sufletul lui. — Ești bine încredințat că nu urmezi numai dorința răposatei, și inima ta te îndeamnă să faci pasul acesta?... Fiindcă trebuie să-ți spun cum sunt lucrurile și cum de altminteri le vezi și tu: Sașa și-a legat viața de creșterea fraților ei. Știu că până acum nu vrea să se mărite; dacă și-o fi schimbat părerea pentru tine, eu o să fiu încântat, dar tu o să devii deodată cumnatul, tatăl a trei copii, dintre care două fete de măritat. — Știu. — Încă o dată, Sașa e cea mai bună, cea mai dulce făptură — atât de bună, încât, dacă ar fi fost un bărbat, i-aș fi dat pe Tincuța. Asta însă nu împiedică adevărul celorlalte lucruri. Viața ta se schimbă cu totul. Ai fost deprins să trăiești singur în lume multă; aici viața noastră e restrânsă. Ai pentru tine avere destulă și poți face ce vrei... După aceea, trebuie să nu uiți că Sașa e aproape de vârsta ta, ceea ce pentru un tânăr, merge, dar pentru o fată... nu prea. Tăcură un minut amândoi. Conu Dinu se sculă și-i întinse mâna: — Ți-am spus toate părțile îndoioase, mai negre decât sunt. Acuma închei, zicându-ți, că dacă ești hotărât s-o iei și dacă dânsa te ia, ai să fii un om fericit. Numai să cauți să fie și ea fericită. Vino să te sărut. Bătrânul îl îmbrățișe și ieși. Pe pragul ușei se opri: — Bagă de seamă, eu mâine mă duc să-i vorbesc... Ești bine hotărât? — Da, da. — Foarte bine. Adio. XVII [ modifică ] Preocupat și nerăbdător, conu Dinu nu lăsă lucrurile pentru a doua zi, ci se duse drept la Comănești. Sașa era la dânsa în odaie, și-l făcu să aștepte. Bătrânul se plimba în lung și-n larg prin casă, deschizând din când în când ușa și întrebând dacă vine. Se puse să-și răsucească o țigare, dând din cap și zâmbind. Sașa intră ca o vijelie, strângând în mână o batistă ce o scosese în fugă din cutie: — Ce e, coane Dinule? ce s-a întâmplat? întrebă ea cu temere. El, cam teatral, făcu un pas spre dânsa și o luă de mână, ducând-o spre fereastră. Aci se vârî în sufletul ei, privind-o cu niște ochi teribili, de o comicitate nespusă. — Da' ce-ți este, coane Dinule? întreabă ea, din ce în ce mai mirată și începând să se roșească. — Vino încoace, vinovato. Șezi ici lângă mine. — Iacă șed. Ea se așeză lângă dânsul, pe o canapea. Bătrânul se uită din nou în ochii ei, dând din cap. — Așa te porți? — Da' zău, nu mă mai chinui și spune-mi ce este?... — Este... Este... Să-ți spui? — Te rog. — Nu-i nimic. — Ei asta-i! — Dă-mi întâi o dulceață, tratează-mă bine, că viu împețit. Sașa, care se sculase să poruncească dulceață, se opri. — Dacă vii pentru asta, nu-ți dau nimic. Conu Dinu urma a se uita la dânsa: — Ce șireată ești!... — Eu, șireată? zise ea tare, dar roșindu-se. — Ei, de ce te roșești? Ia șezi, lasă dulceața. Ea veni din nou lângă dânsul. — Ascultă, Sașo: viu de-a binelea împețit. — Se poate, coane Dinule, dar o să te duci cum ai venit. Îmi pare că ne înțelesesem asupra pețiturilor, zise ea redobândindu-și tot sângele rece. Bătrânul urma a o privi, zâmbind cu bunătate. — De ce mă privești? întrebă ea. — Fiindcă aș vrea să pătrund bine în inima ta, și să știu tot ce se petrece acolo. — Ei, vrei cam mult, zise Sașa, râzând. El tăcu un moment, uitându-se în jos și gândindu-se. Sașa îl privea, la rândul ei, vroind parcă să înțeleagă jocul ascuns al bătrânului. El își ridică ochii din nou către dânsa. — Ascultă, Sașo: mă gândesc cum e mai bine să-ți vorbesc. Eu știu că tu nu vrei să te măriți și țiu să nu te supăr cu vorbele mele, fiindcă te iubesc ca pe copilul meu, ca pe Tincuța; pe de altă parte, persoana care mă trimite îmi este tot așa de dragă ca și tine. Socot prin urmare că e mai bine să-ți spun lucrurile cum sunt. Tânărul care te cere este nepotul meu Matei, zise bătrânul, ridicându-și încet ochii spre dânsa. În timpul cât rosti el cuvintele acestea, obrajii Sașei se înroșiră ca purpura și lăcrămile i se urcaseră în ochi. Printr-o puternică încordare a voinței, ea căută să rămână liniștită, cel puțin în aparență, și răspunse: — Asta e altă vorbă. Conu Dinu sări în sus, parcă întinerise cu patruzeci de ani, și strigă pocnind din degete. — A, ștrengărițo! de-astea mi-ai fost dumneata! Apoi îi luă capul în mâini și i-l sărută cu o adevărată dragoste părintească. — Ah, câtă bucurie îmi faci, Sașo! Dânsa râdea printre lacrimi, sărutând mâna bătrânului. El se uita la ea, neștiind ce să admire mai mult: ochii adânci cu gene scăldate în lacrimi, sau puterea de caracter cu care știuse să tacă o viață întreagă. — Ei, cum te-ai hotărât tu, așa deodată?... — Deodată?... — Va să zică e afacere veche... — Nu-i nici veche, nici nouă: e de totdeauna. — Cum așa?... Ia spune-mi, zău. Și fiindcă văzu că Sașa își plecase capul pe o parte și se uita în pământ, cum avea de obicei să facă ori de câte ori era încurcată de ceva, dânsul o mângâie pe umeri: — Spune-mi, fetițo, aibi încredere în mine: vreau să te văd fericită. — Ce să-ți spun, coane Dinule? întrebă ea cu voce dulce. — Spune-mi, de unde înțelegerea asta așa de desăvârșită între voi? — Nu e nici o înțelegere. Din partea mea e o veche și copilărească credință că noi eram meniți de părinții noștri să... ne luăm. Cel puțin asta era dorința cea mare a bietei răposate. — A soră-mi? — Da. — De unde știi? ți-a spus-o? — Nu mi-a spus-o niciodată, dar am înțeles-o așa de bine... — Ai dreptate: asta se vedea cât de colo... Și prin urmare tu ai așteptat pe Matei, cu credință și statornicie, totdeauna? Erai sigură de el? — Eu?... Niciodată nu am vorbit serios de asemenea lucruri. De altminteri sunt șapte ani de când mi-ar fi fost cu neputință să-i vorbesc. — Dar înainte? — Nici înainte. Cât eram copii, ne jucam: când ne-am mai mărit, ne certam, și astfel ne-am despărțit. — Și pe asta te întemeiai tu? Dânsa își ridică ochii spre bătrân, ca cineva care nu știe cum să spună un lucru tainic. — Eu nu mă întemeiam pe nimic, zise rar, eu îl iubeam. Bătrânul se uita la dânsa, întinerit parcă el însuși de suavitatea acelor vorbe și, ținându-i o mână, da din cap, gânditor: — Dar dacă el te uita?... Știi: străinătatea și depărtarea sunt dușmanii jurămintelor de dragoste. Sașa înălță din umeri și închise din ochi, cu supunere către soartă: — Nu sta în puterile mele să fie altfel. Fiecare își are steaua sa, și ce-i e scris i se împlinește. — Dar el? — El?... văd că dumneata știi mai mult decât mine. — Așa este... Adică eu știu atât, că m-a însărcinat să viu să-ți cer mâna. Mai mult nimic. Mi-a zis că împlinește o dorință a răposatei maică-si... Bătrânul se opri parcă într-adins, căutând să prindă efectul acestor cuvinte pe chipul fetei. Ea își privi vârful degetelor în tăcere. — Ce-i răspund?... că primești, da? Dânsa zâmbea cu frică. — Da, zise ea sfioasă. Dar dacă face pasul ăsta numai din pietate către coana Diamandula? — Și eu m-am gândit la asta, și i-am zis. El m-a încredințat că nu. — Dumneata ce crezi, coane Dinule? — Îmi faci o întrebare grea, fetițo. Eu cred că și da și nu. Ce ciudat lucru! de unde mă temeam că tu n-o să primești, iată-ne acum temându-ne de el. Se opri bătrânul și se gândi. Sașa se uita la el cu frică, parcă soarta i-ar fi atârnat de vorbele lui. — Eu cred că el este sincer, că te iubește, dar că vorba răposatei îl înrâurește de asemenea foarte mult. — Atunci ce-i de făcut? întrebă ea, descurajată. — Un lucru foarte simplu: să vă luați. Dar nu îndată. Tu trebuia să te duci cu Mihai la Paris, nu-i așa? — Da. — Eu socot că e bine să pleci numaidecât și să spun lui Matei că răspunsul i-l vei da când te vei întoarce. — Da?... Dar dacă se supără? — O să se supere și-o să-i treacă. Cu mijlocul ăsta însă o să poată vedea mai limpede și mai adânc în inima lui. Înțeleg foarte bine îndoiala ta și împărtășesc sentimentul de la care pornești. Îmi făgăduiești că ai să urmezi astfel și că n-ai să dai semn de viață până la întoarcere? — Îți făgăduiesc. — Da? — Da. — Atunci să pleci cât mai curând. Cu restul mă însărcinez eu. Bătrânul porni de la dânsa grozav de mulțumit. I se părea că a pus la cale fericirea a doi inși, care erau amândoi neștiutori de sentimentele lor unul pentru altul. A doua zi dimineața se duse la nepotu-său. Frecându-și mâinile, îi istorisi cum stau lucrurile: că Sașa primește, dar se teme să nu fie mai târziu o sarcină pentru el; că e bine să nu se grăbească; că poate el e înrâurit numai de vorbele mame-sei; că o despărțire de câtăva vreme le va fi folositoare la amândoi; în sfârșit, că Sașa, trebuind să însoțească pe Mihai în străinătate, era hotărâtă să plece cât de curând, și, dacă la întoarcere dânsul ar fi stăruit în ideile de astăzi, să se facă lucrul. Matei îl ascultă liniștit. — Asta e dorința Sașei? întrebă el. — Da. Ba ceva mai mult: te roagă ca până la plecare să nu mai încerci a o vedea. Matei se uită lung la unchiu-său, părându-i greu a-l înțelege. Se făcuse palid. — Nene Dinule, să-mi dai voie să nu te cred. — Faci rău că nu mă crezi; e așa, cu toate astea. — Cum! zise el cu putere. Sașa dorește să n-o mai văd până la plecare!... Atunci viața și sentimentele nu mai au logică. — Nu știu ce vrei să zici, — știu atâta numai, că asta e dorința fetei. — Vreau să zic că astea sunt lucruri de pus în romane. În viața reală, când cineva îți este drag, te duci să-l vezi, dacă poți. Și mie Sașa mi-e dragă. — Dar dacă nu poți? — Atunci răstorni pământul, te bați cu lumea, cumperi, vinzi, faci tot ce-ți stă prin putință ca s-ajungi până la ea. Bătrânul îl privea cu o ușoară nuanță de ironie. — Ce aprindere! parc-ai fi de 20 de ani. — Nu sunt de 20 de ani, dar nu sunt nici de o sută. Tonul acru cu care fură zise vorbele din urmă îi miră pe amândoi, pe conu Dinu mai cu seamă, care nu avea în gând decât fericirea lor. Dar egoismul omenesc e așa de orb în toate apucăturile lui, încât bătrânul, care în realitate lucra spre împlinirea mai sigură, după cum credea el, a dorințelor lui Matei, nu vru să priceapă că, din momentul ce sentimentele lui se dau pe față cu atâta putere, nu mai era nevoie a-l supune la probe. Planul lui, de a-i despărți pentru câtăva vreme, i se părea tot cel mai bun. — Bine, fătu meu, zise el zâmbind, încearcă și du-te de-o vezi. Zise vorbele astea ieșind. Matei rămase singur, lovit parcă de o desăvârșită paralizie a voinței. Conu Dinu se ducea spre casă, trist și el și mirat de întorsătura ce o luau lucrurile. Îi părea rău că se arătase așa de crud față de nepotu-său, care fusese așa de bun cu el, cu toate astea, nu se putea împiedica de a găsi că el avea dreptate. Îndoiala bătrânului se strecurase în sufletul tânărului. Rămase pe scaun cu o nehotărâtă idee de a se supune dorinței lui unchiu-său. De pe fereastră se vedea un șir de care trecând pe drum încărcate din greu. O impresie fugară de urât îi răsări în suflet. Dar uitându-se lung spre care și gândindu-se, imaginea lor îi dispăru din conștiință, unghiul vizual se scurtă și, în loc de a străbate prin geamuri, se opri în ele, și, ca într-o oglindă, el se privi pe sine și lucrurile din casă. Atunci îi răsări în minte Sașa, punându-și o mănușe. Chipul ei, chemat astfel de împrejurări, avu darul de a-l reînsufleți. Era oare cu putință ca dânsa să plece fără să vrea să-l vadă? Pentru ce această încercare la care voiau să-l supună? Oare nu era el o fire destul de statornică? Îmbărbătându-se astfel singur, ajunse la hotărârea firească de a da ochii cu dânsa și zise să-i puie caii. Când fu la Comănești, Turică feciorul îi spuse că toți ai casei erau la Ciulniței. — Cuconașul nostru pleacă în străinătate, zise Turică. — Da? — Cu cuconița. — Când pleacă? — Apoi cât de curând. Matei rămase locului gândindu-se. — Ia ascultă, Turică: aș vrea să scriu două rânduri cuconiței, pentru o afacere — poți să-mi dai un petec de hârtie? — Vai de mine, cuconașule, cum să nu se poată! poftiți sus în "berău". Matei se puse să scrie Sașei, arătându-i mirarea sa de cele ce se petreceau și rugând-o să nu plece înainte de a-l vedea. Era atât de adâncit în cele ce îi spunea, încât făcea mișcări cu mâinile prin aer, întorcea pagina neuscată, exclama singur câte un cuvânt incoherent, parcă cine știe ce luptă uriașe se petrecea în fantazia lui. Pe când scria, o ușe din spatele lui se deschise binișor și Sașa înaintă în vârful degetelor, încetinel, până ce se apropie la un pas. Dânsul nu simțea nimic, absorbit în scrisoare. Ea mai făcu un pas și-l atinse ușor peste umăr. El se întoarse repede, și, văzând-o, nu putu zice decât un "Aaa!...". Apoi se sculă de la birou și veni la ea, luându-i mâinile și uitându-se lung la dânsa. — Va să zică nu te-ai dus la Ciulniței cu ceilalți? Ea ridică ochii spre el, zâmbind: — Vezi bine că nu, deoarece sunt aici. — Așa este, dar mă așteptam atât de puțin să te văd, încât nu sunt încă sigur de ești dumneata sau altcineva. Sașa râdea: — Da, da, sunt eu. — Ce fericit mă simt de a te vedea aici, aproape, lângă mine! — Da?... zise ea, ridicând capul spre el, cu ochii luminați de bucurie. — Da, sunt fericit, sunt omul cel mai fericit, nu simți că sunt fericit? — Ba da, zise ea. Și purtată ca de o forță străină, își retrase mâinile din ale lui și-i aruncă brațele de gât, lipindu-se cu capul de pieptul lui. Dânsul o strânse în brațe, sărutându-i părul și respirând lung parfumul șuvițelor moi și bogate, ce sfârșeau, împletindu-se într-o cunună de bucle. Nici el, nici ea nu se gândeau cum de ajunseră așa de repede unul în brațele altuia: saturația sufletească era atât de desăvârșită, încât simplul fapt de a se găsi față în față trebuia să-i aducă aici. — Tare mi-ești dragă! dragă, ca sufletul!... Știi!... — Da... — Cât se poate de mult și de tare!... — Da... — Și ești de acum a mea... toată, întreagă, cu păr, cu ochi, cu suflet și cu tot. — Cu tot. — Și nu mai pleci. Ea își ridică privirile spre el: — Dacă vrei, nu mai plec. Dar era ceva în ochii ei, atât de adânc, atâta mângâiere se revărsase pe chipul ei întreg, încât ideea plecării era cu neputință să încolțească într-un suflet așa de fericit. — Acuma că ești Sașa mea pentru totdeauna, șezi colo, să vorbim. Dă-mi mâna și spune-mi pentru ce voiai să pleci? și mai cu seamă fără ca eu să te mai văd?... Ea șezu lângă dânsul și tăcu, uitându-se în pământ. — Îți făcusem ceva?... — Nu mi-ai făcut niciodată nimic... decât bine. — Pot zice numai atât, că nu ți-am făcut rău, atunci de ce voiai să pleci? Ea tăcu din nou. — Ai ceva care te supără? — N-am nimic... Voiam să plec, ca să duc pe Mihai la Paris. — Nenea Dinu a fost pe la dumneata? — Da... — Și ce ți-a spus? — Numai lucruri bune și drepte. — Da?... Și nu se poate să le știu și eu? Ea zâmbea, neîndrăznind parcă să ridice ochii spre el. — Eu mă prind că ideea de a pleca, fără să mă mai vezi, vine de la dumnealui... — Da, răspunse ea, râzând și arătându-și dinții albi, ideea vine de la dumnealui... — Vezi! și găsești că ți-a spus numai lucruri bune și drepte? — Nu în înțelesul ăsta, zise ea cam jenată. Conu Dinu știa că eu trebuie să plec, fiindă Mihai nu poate să meargă pentru întâiași dată singur în străinătate; dumnealui m-a povățuit numai să plec cât mai curând și... fără să te mai văd. — Pentru ce? Ea tăcu. Dânsul se uită la raza de soare ce se oglindea în luciul parului ei, și-i veni s-o mângâie pe cap, cu un sentiment aproape părintesc — atâta sfială era în ținuta ei. — Și ai fi plecat? — Da. — Fără să te mai văd? — Fără... dacă nu veneai. — Da' de unde știai că am să viu? — Eram sigură... și ca dovadă iată că te-am așteptat. El urma a se uita la dânsa în tăcere și parcă pentru întâiași dată pătrunse în conștiința lui convingerea adâncă de statornicia și toată frumusețea sufletului acelei femei. A o întreba și a o descoase mai mult i se păru crud, și emoționat de înseși simțirile sale, îi luă o mână și i-o sărută cu lacrămile în ochi. După un moment de tăcere, tot el reîncepu: — Când pleci? — Cât de curând... poimâine poate. — Și ai să-mi scrii? — Da, în toate zilele... dar fără să știe conu Dinu, adăugă ea zâmbind. — Înțeleg. — Nu-i așa? dăm satisfacere politicei sale (fiindcă asta era politica cu care conu Dinu vrea să ajungă acolo unde noi am ajuns singuri) și totodată ne și scrim, da? — Foarte bine. Ea se sculase în picioare, veselă, și se uita la el, plecată în jos și parcă așteptând ceva. El îi întinse mâinile, și, sculându-se el însuși de unde ședea, îi trecu un braț sub brațul ei, și făcură astfel câțiva pași prin odaie, vorbind de viitor, fericiți, înclinați unul spre altul, ca doi copaci deasupra unui izvor. XVIII [ modifică ] La Ciulniței, de când plecarea lui Mihai era hotărâtă, lumea de primprejur se aduna regulat în toate zilele. Victoria și Mary își aduceau, unul câte unul, toate lucrurile de dormit, fiindcă, pe cât timp Sașa avea să lipsească, ele trebuiau să stea în casă la conu Dinu. Cu cât vremea plecării se apropia mai mult, cu atât Mihai devenea mai tăcut. De dimineața până seara umbla la vânat, pe lac, mâncând în luntre sau pe iarba îmbrumată a pământului. Primele zile ale lui septemvrie erau minunate. După ce soarele risipea cele dintâi negure ale dimineții, valea lacului se ivea în limpeziciunea cerului de toamnă, singură, locuită numai de păsări de apă, cu căpițe de fân pe margini și cu câte un bou rătăcit, ce păștea pe miriște. De la Comănești până la Ciulniței "balta" (cum o numeau sătenii) ținea o poștă. Heleșteul de la Comănești, plin de pește, se înfunda într-o perdea de verdeață, unde apa părea că încetează. În realitate însă, ea urma mai departe, ascunsă de stuf, de foi de nufăr și de trestii. Aici se pierdea Mihai, care, de mic copil, învățase toate cotiturile, toate cărările, și acum se strecura cu luntrea lui peste tot, bătând coturile, oprindu-se la limpezișuri, de unde zburau, speriate, cârduri de rațe sălbatice, lișițe șirete, găinuși de baltă, cucove, gâște și câteodată chiar lebede, ce veneau de prin bălțile Dunării. De-abia împrăștiase soarele negura, când Mihai își așeza în ziua aceea pușca și geanta în fundul luntrei. Apucând lopețile cu putere, se îndepărtă de la mal într-o clipă și trase cu siguranță drept la cărăruia din stuf, în care intră, pierzându-se. Dar, în loc de a înainta cu grijă, ca totdeauna, oprindu-se în marginea limpezișurilor sau făcând ocolul ochiurilor, de astă dată merse tot mai departe, fără a se preocupa de trestiile ce se rupeau cu zgomot sub luntre, ori de lopețile ce loveau apa. Cârduri întregi de păsări se sculau în drumul lui, umplând văzduhul cu răpăiala aripelor și fulgii albi ce cădeau domol în aer. El nici nu se uita la ele. Dus de o putere nouă, mâna tot înainte, lăsând câteodată lopata, spre a se șterge pe frunte. După două ceasuri de muncă, ajunse într-un limpeziș, unde nu mai creșteau trestii. Lacul părea a se înfunda aci, fiindcă împrejurul lui valea se închidea de toate părțile, ca un amfiteatru. Ieșise de mult din pământurile lui și intrase pe moșia lui conu Dinu. Oprit în marginea stufului, băiatul se sculase în picioare și se uita pe maluri, parcă ar fi așteptat pe cineva. În adevăr, o batistă albă fâlfâia în aer, chemându-l. Apucă lopețile în grabă și vâsli cu putere în partea aceea. Când ajunse la izvor, Tincuța (fiindcă ea era) sta în picioare cu mâinile întinse. — Vino mai curând că nu mai pot de frică. Ce singurătate e pe valea asta! Mihai o ajută să se urce în luntre, și, apucând din nou lopețile, își făcu vânt înapoi, spre stuf. Fata se uita în apă, roșie, mulțumită că se găsește alături de o altă ființă vie, îmbătată de viața soarelui, de viața ei, de legănatul luntrei. Ajunseră astfel în stufiș, unde Mihai intră de astă dată cu mare băgare de seamă. Tincuța se uita la trestiile înalte cu frică, tupilându-se pe lângă cele ce se mișcau prea tare, sau apărându-se cu cotul ridicat în dreptul ochilor. Trecură repede prin două ghioluri și se opriră în cel de al treilea. — Știi că am văzut un iepure? zise Tincuța. — Sâât!... șezi jos, dacă vrei... am pus o scoarță întradins pentru dumneata. Fata se așeză în fundul luntrei, ascultătoare ca un copil, cu ochii sticlind de frică și de emoție. Mihai luă pușca și rămase cu privirile ațintite spre limpeziș. Câteva rânduri de trestii îi ascundea de minune. Se făcu o tăcere adâncă. Fata îl trase de pulpana hainei, arătându-i cu degetul în aer: un bâtlan trecea pe deasupra, cu zborul lui greoi, mișcându-și ciocul ca o cârmă de corabie. În același timp, un roi de grauri tăbărî pe vârful înspicat al trestiilor, făcându-le să se legene în toate părțile. Iar tăcere. Tincuța văzu un pește sărind din apă, și făcu o mișcare către el. Tot într-un timp se ivi dinlăuntrul stufișului un cârd de rățuște, mișcând din cap, parc-ar fi fost trase de o sfoară, urmate de o lișiță vânătă. Fata își duse un deget la gură, căutând să întindă mâna cealaltă către Mihai, dar rămânând cu ea în aer. Băiatul le văzuse și-i făcu semn că nu trage în ele. — Sunt lișițe, zise el, plecându-se spre dânsa, nu-s bune la mâncare. Un sunet ușor, ca de aripă ce-ți trece pe la ureche, se auzi în aer, și tot atunci apa din ghiolul din față fu bătută de piepturile mai multor păsări. Tincuța văzu pe Mihai ridicând pușca. Încremenită, ea se tupilase cu totul în fundul luntrei. O nespusă mulțumire se putea citi pe chipul băiatului: plăcerea de a o simți alături de el, dorința de a-i arăta îndemânarea lui de vânător, emoțiunea ei, toate erau de natură a-l îmbărbăta și mai mult. Vroi să întinză pușca, dar o trestie ruptă îi sta de-a curmezișul. Nerăbdător, el vru să frângă cu totul trestia, și, în mișcarea lui, făcu zgomot. Cele trei rațe ridicară capul în sus. Mihai încremenise în poziția în care se afla, fără măcar să îndrăznească a-și strânge brațul. Speriate, rațele bătură apa cu aripile și o porniră în zbor. Tincuța, cu ochii mari, palidă, cu sufletul la gură, se ridicase pe un genunchi, parcă ar fi vrut să zboare și ea după păsări — când o detunătură de pușcă o făcu să tresară. Pentru un moment nu se văzu nimic, din cauza fumului, dar, după o clipă, Mihai o auzi strigând: — A căzut, a căzut, uite-o colo!... În adevăr o rață căzuse. Băiatul scoase luntrea dintre trestii și se duseră să ia rața. El o aruncă cu nepăsare într-un colț al luntrei și căută să se întoarcă cât mai curând în ascunzătoarea de trestii. Tincuța mângâia penele păsării, neîndrăznind parcă să-și arate mai pe față toată dragostea și mila ei pentru biata rață, de teamă să nu pară prea copilăroasă unui vânător așa de extraordinar. Mihai se așeză și el în fundul luntrei, cu pușca pe brațul stâng, și se puse din nou să aștepte, uitându-se în sus, spre cer. Nu se mai auzea nici o mișcare. Un sunet răgușit de talangă răsuna a spart la gâtul unui bou, pe care-l gonea departe, pe deal, un văcar, strigând cât ce putea: "Nea, haram, mânca-te-ar lupchii!" O încântătoare tăcere se întindea peste întreaga vale. Aerul era străveziu. Cerul se vedea până în straturile sale albastre cele mai depărtate. Fire albe pluteau prin cer și cădeau pe vârfurile roșite ale trestiilor. — Cine știe când mai văd eu toate astea, zise băiatul, uitându-se fără scop înainte. Tincuța plecase ochii în jos, răsucind între degete un fir de papură. — Poate chiar te găsesc măritată când m-oi întoarce... Ea dete din cap că nu. După câteva minute de nouă tăcere, el oftă din adânc. — Așa e viața! zise cu un accent de nespusă durere, parcă ar fi trăit de ani și ar fi cunoscut toate amărăciunile ei. În același timp ochii lui înotau în lacrimi, pe când de pe obrajii fetei cădeau picături mari pe firul de papură. El tuși într-aiuri, aducându-și aminte de demnitatea lui de vânător și căutând să-și stăpânească nodul de emoțiune ce i se urca în piept. — Uite un fir alb ți se lasă pe frunte. Fata ridică mâna domol, netezindu-și părul. Capătul firului se opri de pălăria lui. — A ajuns și la dumneata, zise ea încet. Mihai își luă pălăria și se uită la firul ce se aninase de ea. — Ce subțire și moale e: parcă-i de mătase. Apoi, desprinzându-l cu mâna de pe pălărie, și-l lipi de frunte, zâmbind și uitându-se la Tincuța. Ea prinse a surâde, uitându-se la el pe sub genele plânse. După aceea căută să înnoade firul ce se rupsese și se apropie de el așa de mult încât barca era gata să se răstoarne. El se mișcă de unde era și rezemat de bancă, în lungul luntrei, se lăsă să-i scarmene tot părul, ca să înnoade firul. — Șezi ici lângă mine, zise el, cuprinzând-o cu brațul de mijloc. Ea șezu lângă dânsul, lipindu-și capul de umărul lui. — De ce nu vii și dumneata la Paris, zău așa? — Ba viu, dacă m-o lăsa de acasă. — Ce bine am petrece!... Ne-am vedea în toate duminicile. — Da' Victoria și Mary vin? — La anul viitor... Eu aș fu corespondentul d-tale... Am ieși împreună să ne plimbăm. Ea găsi foarte firesc ca un om care ia pasărea din zbor să-i fie corespondent. Se uita înainte fără scop, și parcă se vedea la plimbare în mijlocul Parisului, rezemată de brațul lui, cum sta acuma. Și cum se uita, pierdută pe gânduri, văzu ieșind dintre trestii o găinușă de baltă, neagră la pene, cu niște picioare arămii, subțiri, mișcându-se așa de elegant că părea o femeie cochetă. În partea aceea nămolul se ridica până în fața apei. Tincuța îl atinse ușor pe mână, ca să-i atragă luarea-aminte. El o văzuse, dar părea că nu vrea să tragă în biata pasăre. Se apropie de urechea fetei și-i zise încet: —E păcat s-o omor... mai bine să ne uităm la dânsa. Apoi rămase cu obrazul lipit de obrazul ei, și, șiret din instinct, urmă a-i vorbi de găinușă, ca să nu prindă de veste că o sărutase: — Vezi ce frumos se mișcă?... Parcă ești dumneata câteodată... Fata începu a râde cu hohot. El îi astupă gura cu mâna, râzând și el: — Sât!... Na! ai gonit găinușa cu râsul d-tale. — Cum să nu râd dacă zici că seamănă cu mine. În același timp se desfăcu ușor din brațul lui și vru să se dea mai la o parte; dar soarele ajungea tocmai acolo. El întinse umbreluța ei și o rugă să vină din nou lângă dânsul. — Vino lângă mine, că cine știe când te mai văd. Ea îl privi lung, și după aceea veni iar. — Dacă n-o să mă uiți, îi zise, mângâindu-l pe mâna ce ținea umbrela, eu am să-ți dau ceva. — Da? — Ceva de la mine... Da' să nu te desparți de el... Și pe când vorbea astfel, scoase din sân o bucățică de hârtie îndoită, în care era o șuviță de păr, legat cu o panglică roșie. — Vai, ce bună ești!... zise el, sărutând părul cu înduioșare. — Vezi?... Da' n-o să te desparți de el, nu-i așa?... întrebă ea tremurând. — Niciodată!... am să-l port cu mine cât oi trăi, oriunde oi fi și n-am să mă despart de el niciodată!... Și astfel vorbind, o strângea la piept mângâind-o cu mâna pe obraz și tânguindu-se că pleacă. — Ce trist am să fiu, Tincuțo!... N-am să mă împrietenesc cu nimeni. Am să trăiesc cu gândul numai la dumneata... și am să mă silesc să învăț, ca să sfârșesc mai curând... și când oi fi sfârșit, o să ne luăm... Da' o să m-aștepți?... Ea da din cap că "da". — N-ai să te măriți, până m-oi întoarce eu? Fata răspunse încet: — Nu. — Îmi juri? — Da... — Și eu îți jur... Umbreluța îi căzuse din mână și soarele de toamnă ardea puternic deasupra lor. El îi făgădui să-i trimeată cărți și jurnale, ca să știe și ea ce face și cum trăiește el. — Și să-mi scrii, zise fata, ridicând ochii spre el. — O să-ți scriu... dar cum? — În vacanța Crăciunului să-mi scrii de-a binele, acasă la noi, că tata îmi dă scrisorile... — Da' până atunci?... — Nu știu: o să-ți scriu numai eu, și dumneata să-mi răspunzi prin Victoria că ai primit și ești sănătos... Are să-mi pară vremea așa de lungă! De ce nu se poate să fac aripi și să zbor către locurile depărtate unde te duci? După aceea, uitându-se la pușcă, adause zâmbind tristă: — Ai trage în mine?... El dete din cap supărat: — Ce idee ciudată îți trece prin minte! — Nu, nu, spune-mi, ai trage în mine? — Cum vrei să-ți spui? — Să-mi spui curat, dacă ai avea curajul să tragi în mine... Băiatul înțelese, cu intuițiunea lui bărbătească, că era o ciudățenie de femeie, la care îi trebuia găsit un răspuns. — Depinde. — Ce fel: depinde... — Da... Dacă ai fi o rață sau... o gâscă sălbatecă, aș trage. — Mersi, răspunse ea, supărată, desfăcându-se de el: adineaorea eram găinușă; acum sunt rață... ba gâscă!... Mihai se uita la ea, serios, cu o ușoară mișcare a sprâncenei, care arăta sentimentul lui de părere de rău, față cu o copilărie așa de nepotrivită. În substratul firei ei, fata suferea: o trebuință de a plânge, sau de a-l face pe el să sufere, sau de a-l săruta se încheiase în această ciudată întrebare. — Eu mă duc, zise ea, strângându-și pălăria și umbrela. El se uita mereu la dânsa, trist și nedumerit: — Și de astă dată trebuie să ne despărțim așa? — Te rog să mă duci la mal... El nu mai zise nimic, ci își puse pușca binișor jos și luă lopețile. Merseră în tăcere până ce ajunseră în dreptul izvorului. Te rog să-mi dai șuvița de păr înapoi... — Ți-o dau, răspunse el, scoțându-și batista și ștergându-se pe frunte: cu de-a sila nu se poate păstra un așa frumos lucru. — Dacă nu ții s-o păstrezi, mai bine să mi-o dai înapoi. — Eu nu țin s-o păstrez!... — Se vede. Băiatul înălță din umeri și rămase pe bancă, lângă lopeți, cu batista pe genunchi. Ea se uita cu coada ochiului la el. Se vede că era ostenit și supărat. — Ești ostenit? — Cam ostenit. Dar n-ar fi nimic dacă n-aș avea încă două ceasuri de-acum încolo. — Da? E așa departe? — Da. Tincuța, înduioșată de vorbele lui și gândindu-se la drumul ce făcuse ca să vie s-o vadă, se apropie din nou de el. — Ești supărat pe mine? — Eu? Nu. Văd că dumneata ești supărată. Dacă ți-am greșit cu ceva, te rog să mă ierți... Ea se uită la dânsul, zâmbind, și, într-un avânt de generozitate, îl luă de gât și-l sărută. — Nu mai ești supărat pe mine, nu-i așa? — N-am fost niciodată. — Acum mă duc. — Mai stai puțin. — Nu, că-i târziu. Adio. — Dacă nu vrei să mai stai, adio. Ea îi întinse mâna, pe care el o strânse într-ale lui. După aceea, dânsa sări pe uscat, și, după ce-i trimise o sărutare pe vârful degetelor, porni la deal. El apucă lopețile și se depărtă de mal, ca s-o vadă mai bine. Se uită după dânsa lung, până ce pieri dincolo de culme, făcându-i semne cu batista. Rămas singur, în mijlocul lacului, băiatul se simți cuprins din ce în ce mai mult de ideea unei atotputernice deșertăciuni, ce înfășură deopotrivă lucrurile materiale ca și pe cele nemateriale, lacul, câmpia, amorul, și, cu o nespusă jale în suflet, îi veni să plângă. Își rezemă mâinile pe genunchi și se uită lung pe culmea dealului, iar de acolo mai sus, pe cer... Nu era nici o nădejde, nicăieri. Atunci își reluă lopețile și se întoarse înapoi, în stuf, unde se opri din nou, la pândă. Se întinse în luntre, ostenit, și se puse să privească vârful trestiilor. Păsăruici mititele sfârâiau din aripi, gonind câte un gândac zburător, ori albine răzlețe își îndoiau trupul pe spicul de papură. Un cârd de rațe îi trecu peste cap și se lăsă în limpezișul de alături înspumând apa cu aripile. El se sculă repede și-și pregăti pușca. Le vedea foarte bine, dar nu putea trage, fiindcă se coborâseră pieziș, într-un colț. Aștepta să se miște și să vină în bătaia puștei. Privindu-le, se gândi la vorba ciudată a Tincuței... Socotind bine, erau mai fericite rațele. Dar ele tocmai veneau spre el. Întinse pușca, cu eterna emoție a vânătorului; dar pe când ochea îi trecu prin gând ideea că și rațele se pot socoti nenorocite, de vreme ce omul le aținea drumul să le omoare. Pentru un moment își dezlipi capul de patul puștii și se uita la ele, să vadă ce mină fac în fața morții. Ele se mișcau liniștite, venind mereu spre el. Atunci își alese un grup, în mijlocul căruia boierea un rățoi smălțat cu albastru, și trase... Luă rățoiul din apă și după aceea se puse să gonească o rață ce era numai rănită, și s-o lovească cu lopata, ca s-o poată prinde. Apoi, mulțumit, își scoase din geantă strugurii și cașcavalul ce avea cu el, și se așeză să mănânce. Tincuța era departe... Toată melancolia lui dispăruse. Tinerețea și natura dimprejur dărâmau necazurile clădite de iubirea lor copilărească. XIX [ modifică ] După plecarea Sașei, Matei își întoarse privirile din nou către treburile moșiei, pe care le părăsise de câtva timp. Pe de o parte culesul porumbului, pe de alta arăturile de toamnă, apoi pregătirile la baltă pentru pescuit, în vederea creșterii apelor, erau lucruri aproape noi pentru el. Baciul Micu era tot mâna dreaptă, cu toate că Aglaia îl ura mai mult ca oricând. Gândindu-se la dușmănia ei contra baciului, își zicea adesea că era ciudat ca el, stăpânul, să sufere o asemenea stare de lucruri. Cu toate astea nu se putea hotărî să se despartă de Eftimiu și de nevastă-sa. Raporturile lui cu țăranii erau bune, deși începuse să se zvonească prin sat de jelburi către guvern, spre a li se da pământ, și de răscoale. Unchiu-său, conu Dinu, era mai furios ca oricând contra socialiștilor, și în aceasta, se înțelegea de minune cu Tănase Scatiu; dar numai în aceasta. Încolo nu putea să-l vadă. Mulțumită lui Matei, bătrânul se liberă de datoria ce o avea către vecinul lui, și de atunci se uita la el de sus. Tocmai pentru asta Scatiu ținea mai mult să ia pe Tincuța. Coana Sofița îl ajuta pe sub mână, din socotelile ei femeiești: fiindcă era bogat și pentru că, luându-l, Tincuța ar fi rămas lângă dânsa. — Ei, nu-l iubește; da' parcă ce, numai din iubire se iau oamenii! zicea ea lui Matei, pe care voia să-l atragă de partea ei. Matei, e drept, nu s-ar fi opus din răsputeri, dacă ar fi fost întrebat. Scatiu era incult și cam bădăran, dar era harnic, deștept la treabă, și, mai cu seamă, pentru el, avea o mare calitate, de a nu fi om de oraș. Ca toți tinerii care au trăit mult în mijlocul lumii de studenți, de funcționari, de lume neproducătoare, fără aspirații, Matei prefera un om de țară, simplu, celui mai șiret avocat. Mai nedomirită era coana Sofița de opoziția ce o făcea Aglaia. Ea n-o mai slăbea cu "familia": — Auzi dumneata, să intre în familia noastră feciorul unui vătaf!... Să dai dumneata, țacă, bunătate de fată, avută, cu educație, unui asemenea om!... Coana Sofița nu mai putea de ciudă. — Ei, păi să nu-ți vie să mori: ei n-au după ce bea apă, și tot cu nasul pe sus. Luarea-aminte a lui Matei fu mai cu seamă atrasă asupra Aglaiei, din ziua în care dânsa îi vorbi cu ponturi despre Tincuța și Mihai. — Așa partidă zic și eu. — Ce partidă? întrebă Matei. — Mihai. — Dumneata glumești, Mihai este un copil. — Ei, copil, dar nu prea... — Cum: nu prea? — Se înțelege... Dacă-i pe aia, Tincuța nu-i o copilă? Da așa copii cum sunt, ei se aveau de bine. — Ce spui, cucoană Aglaio? — Zău, domnule. Înainte de a pleca, s-au întâlnit la lac, s-au îmbrățișat și s-au sărutat ca doi porumbei. Întrebați și pe baciu Micu, dacă vreți, că i-a văzut un văcar din sat... Matei se uita la dânsa, ca încremenit. Apoi se porni pe un râs strașnic. — Dumneavoastră râdeți, zise Aglaia, roșindu-se, dar e așa. — Și chiar dacă ar fi așa, ce-ți pasă dumitale? — Mie? ce să-mi pese?... Facă despre mine borș dacă-or vrea. Și astfel zicând, ieși, închizând ușa cu zgomot. Matei se uită în urma ei, din ce în ce mai mirat de îndrăzneala Aglaiei. Dar își zise că trebuie să fie ceva la mijloc, ca să ajungă ea, atât de șireată de regulă, să facă ceea ce se numește o scenă. Hotărî să vorbească baciului. Trimise chiar în seara aceea să-l cheme. Matei era în odaia pe care țăranii o numesc canțălaria boierului. Micu intră, lăsându-și căciula în sală și rămase în picioare lângă ușă. — Am trimis să te cheme, fiindcă am de vorbit cu tine. — Porunciți, coane. — Ia vezi cine râcâie la ușă. Baciul deschise de-abia ușa, vrând să se strecoare afară, dar în același timp un dulău de câine, cât un urs, dete năvală înăuntru. După pieptarul cu cuie, Matei recunoscu pe Corcoduș. — Ăsta e câinele despre care îmi vorbeai? — Ăsta. Se ține de mine ca scaiul, bată-l vina lui. — Frumos e, baciule!... — Ar hi el cum ar hi, dacă nu i-ar hi aruncat apă hiartă în cap. — Cine? — D-apoi... cine, coane? ia, aici la curte... Matei se uită lung la el, fără a-i răspunde. Se putea lesne pricepe că era treabă de-a lui Eftimiu. — Baciule, ce-ai auzit vorbindu-se despre cuconița Tincuța? Micu se uită la el cam mirat. — N-am auzit nimic, coane. — Nimic, nimic? — Nimic, zău așa. D-apoi ce s-auzi, că e numai o copchilă. S-a zvonit cică ar hi vrând s-o ia alde Scatiu; da' dor nu și-o face vreun păcat boieru ăl bătrân să i-o dea... — Da' altceva n-ai mai auzit, cu Mihai? — Nu, coane. — Că s-ar fi primblat pe lac amândoi... — Ba despre asta am auzit. Da' ce minune e că s-au primblat amândoi?... Conu Mihai toată ziua era pe baltă. După aceea el tăcu și se uită șiret pe sub sprâncene la Matei. Parcă amândoi simțeau că voiau să vorbească despre altceva. —Mă!... a dracului muierușcă!... zise baciul, parcă ar fi fost singur. Da' cine ți-a spus matale de coana Tincuța, coane? — Coana Aglaia. Baciul dete din cap, mișcându-și pletele voinicește. — I-e frică să nu scape chilipiru din mână. — Ce chilipir? — Da' parcă matale nu știi, coane? — Nu știu. — Atunci să spunem că a fost o vorbă degeaba. — Ba nicidecum; să faci bunătate să-mi spui tot: ce chilipir? — Scatiu, coane. — Ce e cu Scatiu? — Apoi nu se are ghine coana Aglaia cu el?... Matei se uită țintă la el. Îi venea să râză, dar se stăpâni și-și luă un aer grozav. — Baciule, bagă de seamă la ce spui... Știi, că și de tine zicea lumea că te ții cu Floarea lui Stângă. Foarte stângaci și cu ochii în pământ el tăcu un moment. Apoi ridică fruntea senină în sus. — Gura lumii cine o poate înțeleni, coane?... Eu de-oi hi fost vinovat, m-am pocăit; da' eu n-am bârfit pe nimeni... Dumneaei vine acuma să se lege de-o copchiliță... E păcat de Dumnezeu... Matei tăcea; își scoase tabachera să-și facă o țigară, dar nu mai avea tutun. Se sculă să se ducă în odaie la el, spre a-și lua tutun din cutie. — Da' parcă auzisem că trăia cu Caramzulea... — Păi dar cum: trăia cu amândoi. — De unde știi tu? — Da' cum, Doamne iartă-mă, să nu știu. Cât ai fost matale dus, ei veneau cu schimbu, ca la "concintrație". — Da' prostul ăla de Nae ce făcea? — Domnul Nae tot pe la Brăila... Îi făcea cucoana vânt. Matei nu mai zise nimic. Aprinse o lumânare și rămase cu ea în mână, gândindu-se. — Așteaptă-mă: mă duc să iau niște tutun. Pe când el intră, ușa de la odaia lui, ce da în sală, se închidea cu grijă. Dar oricât de cu grabă se închise, Matei recunoscu pe Aglaia. Nu mai încăpea îndoială că ascultase la ușă... Fără a rosti un cuvânt, el se întoarse înapoi și se puse să-și facă o țigară. O aprinse și se uită în ochii baciului. — Și cine crezi că a aruncat cu apă fiartă în câine? — Bucătărița, coane. — De ce? — Cine știe?... Ca să-mi facă rău: eu fără câinele ăsta nu sunt om. Simpatia lui pentru baciu își avea izvorul în vechile lor raporturi de băiețandri, dar mai cu seamă în fondul de poezie ce cuprindea în sine natura caldă a ciobanului. Câinele era în adevăr pentru el ca un frate. Matei se uita la baciu, parcă ar fi vrut să-i spună vorbe bune, ca să-l mângâie de nenorocirea întâmplată lui Corcoduș. — Și va să zică te-ai lăsat de Floarea. Micu dete cu mâna în vânt, parcă ar fi zis: "Cine se mai gândește la ea!" — Dacă te vei lăsa de Floarea, am să te căpătuiesc. Să-ți găsești o fată bună și să te însori. Îți port eu grija: te cunun, îți dau loc de casă și toate înlesnirile putincioase. —Sărut mâinile, coane... Că m-am săturat de burlăcie. — Atunci e lucru înțeles. Mergi cu Dumnezeu, și să vii mâine seară. Ioniță a plecat la baltă? — Dară. — Omul de la Călărași s-a întors, ori nu? — Trebuie să sosească acu, că-i dus de azi dimineață... Rămas singur, Matei se plimbă în lung și în larg prin odaie, gândindu-se la cele ce avea de făcut. Aglaia trebuia cu orice preț înlăturată din casa lui. Dar în ce chip? Să vorbească lui unchiu-său nu se putea, fiindcă ar fi trebuit să-i istorisească dragostea lui Scatiu cu dânsa și astfel să îndârjească pe bătrân și mai mult împotriva lui Tănase. Pe de altă parte coana Sofița era rudă cu ea... Dar își aduse aminte de necazul mătușei în contra Aglaiei, când aceasta se împotrivea la căsătoria lui Scatiu cu Tincuța, în numele "familiei", și-și zise că poate să găsească un prieten de luptă împotriva Aglaiei tocmai în protectoarea ei firească. Dar cu câinele ciobanului ce avea?... Nimic alta decât că era câinele baciului, omul lui de încredere. Astfel gândindu-se, se revolta din ce în ce mai mult împotriva ei, și într-un moment de supărare, sună și zise unei femei să cheme pe Aglaia. Femeia aduse răspuns că vine numaidecât. În adevăr, peste vreo zece minute, se auzi bătând la ușă. El îi zise să intre, dar cu vocea pe jumătate, și simțindu-se mișcat, parcă ar fi fost el vinovatul. Aglaia intră foarte încet. Era galbenă de emoțiune și aproape nu putea să vorbească. În sfârșit, izbuti să articuleze trei cuvinte: — M-ați chemat? El se găsi foarte încurcat, față mai cu seamă cu umilința cu care se prezenta ea. — Da... aș fi vrut să mai vorbim câte ceva — da' ia, te rog, șezi. Vreau să sun să ne dea câte un ceai. — Mă duc eu să vi-l fac. — Nu, nu, nu primesc. — Ba, vă rog, să mă lăsați să vi-l fac eu. — Nu se poate. Și, cum se primbla prin casă, se așeză în dreptul ușii. Ea voia să iasă; el o împiedică. În această luptă de amabilitate falsă, Aglaia vru să apuce ivorul de la ușă, pe care îl apucase mai dinainte Matei, și astfel îl luă de mână rugându-se s-o lase să iasă. — Vă rog, zise ea încet, nimeni nu știe cât ceai trebuie, ce rom să vă dea... Vin numaidecât. Trebui s-o lase. Când rămase singur, își simți pe mâna pe care i-o atinsese ea, o impresie așa de ciudată, plăcută și neliniștitoare, parcă o suflare caldă îi trecuse pe deasupra. Mai făcu câțiva pași și se opri în fața lămpii, gândindu-se: iată cum se explicau izbânzile ei, care nu mai era nici frumoasă și nici nu mai era destul de tânără, ca să întoarcă mințile la flăcăi tomnatici ca Scatiu și alții. Peste câteva minute Aglaia reveni însoțită de femeia cu ceaiul. Matei băgă de seamă că dânsa simțise impresia ce o produsese asupra lui, și se întorcea altfel de cum ieșise. Obrajii ei, albi de emoțiune când intrase la început, acuma se colo raseră de sânge, și un zâmbet provocator îi rătăcea pe gură. Servi ceaiul cu îndemânare, mișcându-se în sus și în jos, ca o fată mare. Sânurile pline păreau că vor să facă explozie, atât erau de strânse în rochie. După ce îi dete ceaiul, se opri în mijlocul odăii și duse la ochi șorțul de mătase cu care era întotdeauna încinsă. Matei se uita la dânsa nedumerit. — Ce ai? Ea își luă mâinile binișor de la ochi, se uită la el lung, cu capul plecat pe umăr, și zise încet: — Nu știu nici eu... În aceste patru vorbe era atâta alintătură șireată, iar în modul cum își mușca buzele atâta senzualitate falsă, încât Matei, care trecuse o clipă printr-o ispită primejdioasă, își reveni în sine. — Ia șezi, îi zise el, zâmbind. Ce se mai face d-l Nae? — Tot după treabă, răspunse ea, spăsită. — Până la ceasul ăsta?... — Da' unde se pomenește să intre el vreodată înainte de zece!... Matei dete din cap plin de admirare, deși știa că Eftimiu își trecea vremea jucând table cu învățătorul. — Și când mănâncă? — Când poate. — Ce fel de vorbă!... nu-l aștepți cu masa? Ea se întoarse cu capul într-o parte, părând foarte scandalizată de o asemenea bănuială. — Eu să-l aștept cu masa!... Da' se poate să fac eu o asemenea risipă!... Să țiu focul și slugile până la ceasul ăsta! Vorba de slugă îi păru de minune și se acăță de dânsa. — À propos de slugi, coană Aglaio; sunt foarte nemulțumit de ele — mai cu seamă de bucătăreasă: are bunul obicei de a asculta pe la uși... Ea clipi din ochi, des, parcă ar fi stat să-i dea lacrămile. Dar avu puterea să se stăpânească și să zică: — Auzi dumneata!... — Da, te rog să-i dai drumul chiar mâine; nu vreau să am în casă persoane care mă spionează. Eu sunt stăpân la mine și țiu să facă cum vreau eu, nu cum voiesc alții. — Așa e și drept. — Așa. El sorbi din ceai și făcu o mișcare din cap plină de convingere, parcă ar fi vrut să întărească și mai mult hotărârea luată. După câteva minute de tăcere, ea se sculă. — Nu mai aveți nimic cu mine? —Nu... Dar ia-ți ceaiul. —Vă mulțumesc, eu seara nu iau nimic. Astfel ieși. După foarte puțin timp, Matei o auzi bătând din nou la ușă. Aducea un pachet de jurnale și scrisori, pe care i le dase vătășelul ce se-ntorcea de la Călărași. Avea un aer cu totul natural, parcă nimic nu se întâmplase. — Vă rog să-mi dați voie să mă duc mâine la oraș, ca să caut altă bucătăreasă. El se uita la scrisori preocupat, căutând pe cea de la Sașa. O auzi cam târziu. La gândul Sașei, toate nimicurile astea se retraseră departe, în conștiință, și-i răspunse fără nici un interes, parcă scena de mai sus s-ar fi petrecut cu un an înainte: — Mai încape vorbă... După aceea Aglaia ieși, iar el rămase să-și citească corespondența. XX [ modifică ] Trecuseră mai multe săptămâni de când plecase Sașa și mai multe zile de când Matei primise scrisoarea din urmă. Lucrurile luau o întorsătură ciudată, care îl împiedica să urmeze mai departe planului de a se scăpa de Aglaia. În adevăr, ultima scrisoare a Sașei cuprindea o destăinuire din cele mai mișcătoare; ea surprinse amorul băiatului pentru Tincuța, și, în loc de a-l privi ca pe un sentiment copilăresc și trecător, dânsa, cu firea ei caldă, îl socotea trainic și primejdios. Zicea scrisoarea: "Am ajuns la Paris, după o călătorie destul de ostenitoare. Mihai era tot trist. Se lupta cât putea să biruie jalea ce-l cuprinsese chiar de la plecare, dar nu izbutea. Eu îl observam pe tăcute și îmi venea să plâng de mila lui: n-a închis ochii un minut. Credeam că despărțirea de țară și de surori îl enervase prea mult, dar speram că, odată ajuns în mijlocul lumei dintr-un oraș mare, o să-și redobândească veselia naturală a vârstei lui. Ne-am oprit la Viena două zile. Părea că se interesează de toate, dar mai mult decât orice se interesa de mine. A-ți spune îngrijirea fină și delicată cu care mă înconjura, expresia cu care mă privea, iubirea cu care îmi lua mâinile într-ale lui și mă chema "maman dragă", îmi e cu neputință. Începusem să cred că știe ceva despre proiectele noastre... și-mi era rușine. Se uita la mine cu atâta înțelegere, încât mă făcea să roșesc. Vedeam că are pe buze o întrebare, că se luptă s-o rostească și că nu îndrăznește. De multe ori aducea vorba despre d-ta, dar totdeauna cu temere, parcă i-ar fi fost frică să nu mă supere. În sfârșit, mă întrebă... Am crezut că se cufundă pământul cu mine. Îmi bătea inima de nu mai puteam să respir. Ori de câte ori mă gândesc la momentul acela, simt că mă roșesc... Dar să-ți spun cum m-a întrebat. Treceam printr-o câmpie lungă, între Colonia și Strassburg; el se uita pe geam, preocupat. — "Maman, îmi zise din nou, înainte de a ajunge la Paris, aș vrea să te întreb ceva." — "Întreabă-mă", îi răspunsei eu, cu glasul jumătate. Simțeam că mor. — "Aș vrea să te întreb ceva, dacă mi-ai făgădui mai întâi că nu te superi." — "Nu mă supăr"... El mișcă din cap cu nehotărâre. — "Maman, adevărat că nenea Matei are pentru dumneata o admirație așa de mare?... că te iubește?" — "Ce prostii spui, Mihai!" îi răspunsei, încercând să zâmbesc. El nu râdea deloc. — "Iartă-mă, maman dragă, că îndrăznesc să te întreb un asemenea lucru; dar, dacă ar fi adevărat, eu aș fi așa de fericit!... Mi s-ar părea că te las mai puțin singură..." Ce era de răspuns la o întrebare care arăta atâta bunătate sufletească? Nu știu ce i-am răspuns. Cred că îmi venea să-l sărut ca pe copilul meu. De multe ori m-am gândit la soarta ce așteaptă pe Mihai: tremur de frică să nu fie nenorocit... De-abia ajunși la Paris, l-am rugat să se culce. El nu prea vrea, zicând că ține să m-ajute să deschid cuferele. Dar osteneala îl biruia. Și, cum eram în cameră la mine, îl văd că se întinde pe pat, de-a curmezișul, și rămâne rezemat pe un cot, fără a mai zice un cuvânt... După câteva minute îl aud vorbind: "Tare îmi ești dragă". — "Știu că îți sunt dragă, fiindcă ești un copil bun." — Atunci îl văd că se ridică: "Ce-am zis, maman?" — "Ai zis că-ți sunt dragă... "Era aprins la față cum e focul. — "Maman, sunt foarte ostenit"; și, fără ca eu să-l mai rog, trecu în camera lui și se culcă. Din acel minut a început să aiureze. Două zile și două nopți eu n-am închis ochii. Am chemat numaidecât un doctor care a stat lângă dânsul o jumătate de oră fără să se rostească. Temperatura era la 40 de grade; delirul nu se mai oprea. După o jumătate de oră doctorul îmi zise că nu poate diagnostica cu siguranță; era sau tifos, sau friguri efemere, ce se nasc de prea multă osteneală și în care temperatura se ridică foarte repede. Dacă delirul continua era semn rău, dacă, dimpotrivă, înceta, era speranță că bolnavul să adoarmă, și după o bună odihnă să se scoale sănătos. Din fericire, delirul încetă, somnul veni, iar Mihai al meu dormi 30 de ceasuri fără întrerupere. Doctorul era încântat, eu fericită. Se părea că cel mai nenorocit dintre noi era tocmai Mihai. Și, aici vine explicarea acestei lungi scrisori, precum și a cauzei pentru care mă ocup atâta de fratele meu: în delir venea adesea un nume pe care la început nu puteam să-l înțeleg, dar pe care apoi îl ghicii: numele Tincuței. Mihai o iubește. Eu, proasta, nu m-am gândit niciodată la putința unui sentiment între Mihai și Tincuța. Ei erau pentru mine doi copii, deși Tincuța are astăzi pețitori. E o nenorocire că sunt prea apropiați cu vârsta și Mihai e prea tânăr. Tincuța are să se mărite, iar el are să sufere. Are să sufere, fiindcă noi suntem o familie atinsă de o infirmitate ciudată, aceea a statorniciei sentimentale: ceea ce odată a intrat în sufletele noastre, rămâne acolo. Dar unde și cum a început iubirea lor?... Nu știu. Probabil peste tot și nicăieri. Ochii mei egoiști vedeau numai pentru mine. Întâmplările din zilele din urmă îmi umpleau închipuirea de un singur lucru: fericirea mea. Eram atât de fericită, sunt încă atât de fericită, încât îmi pare că, dacă aș putea vorbi lui Mihai, i-aș încălzi și inima lui... Acum e bine. Începe să se intereseze de noua lui viață. I-am găsit o familie unde să-l așez deocamdată, un librar, la a cărei mamă șezuse și tată-meu în pensiune. Cred că are să fie îngrijit bine. Iubirea lui o să-i rămâie în suflet neștearsă. Are să fie pentru dânsul o cauză de tristeță zilnică, dar poate și un refugiu de partea urâtă a acestui oraș. El a înțeles foarte bine că eu am surprins secretul lui, dar nu mi-a zis niciodată nimic. Ba, dimpotrivă, aducând eu vorba de Tincuța, dându-i o foaie ce căzuse din portofelul lui, și pe care era o poezie, el a plecat ochii în pământ și a luat foaia, zicând încet: "prostii, maman". Eu însă l-am rugat să-mi dea foaia, și ți-o trimit aci: Astfel urma mai departe scrisoarea. Mișcat și singur, fără să poată cere povețe de la nimeni, Matei rămase pe gânduri. Mihai, care întotdeauna îi fusese simpatic, îi deveni deodată drag, atât pentru amorul lui, cât și mai cu seamă pentru vorbele ce ziseră Sașei. Dar starea lucrurilor cu Aglaia se complica. El nu mai putea vorbi mătușe-sei despre relațiile Aglaiei cu Scatiu, fără să dea naștere la tot felul de explicații și mai cu seamă fără să amestece pe Tincuța în intrigile lor. Se hotărî să aștepte. Era într-o duminică de octombrie. Timpul se schimbase: ploua și noroiul umplea drumurile de la un capăt la altul. Matei avea la dânsul pe Scatiu, cu care era în vorbă să-i cumpere caii și cabrioleta de la Otopeanu — când, uitându-se pe fereastră, i se păru că vede pe Micu, legănându-se beat mort. Nu zise nimic către Scatiu, care ședea în fotoliul lui de la birou, luându-și cafeaua, ci se uită la omul de pe drum ca să se încredințeze de era în adevăr baciul ori nu. El era. Matei își mușcă buzele de ciudă și așteptă să plece Scatiu ca să poată da ochii cu Micu: îi venea să-l bată. Auzi! să se îmbete, el, omul în care își pusese toată încrederea!... De îndată ce Scatiu plecă, își trase o pereche de cizme lungi, își luă căciulița și desprinse din cui un haramnic, cu care tată-său, în tinerețe, bătea caii nărăviți. Astfel, se duse la arman, drept la lăptărie. Aci, nimeni: ușa era închisă cu lacăt. Trecu alături, la casa văcăriței. Și aci părea că nu-i nimeni, dar ușa nu era închisă. Se uită pe fereastră și văzu pe Floarea, care se pieptăna. Ea, îndată ce-l văzu, se acoperi pe cap cu un ștergar și-i ieși înainte. — Da' nu-i nimeni la lăptărie? — Sărutăm mâinile, cuconașule, nu-i nimeni, că flăcăii sunt la oi. — Unde-i baciul? — Da' cine-l vede, vai de mine! Matei era încredințat că Micu era înăuntru. — Cine-l vede! L-am văzut eu, beat mort. Am să-l dau afară, și pe el și pe tine, să sparg gașca asta de țiitori și de țiitoare! — Să nu-ți faci păcatul ăsta, cuconașule, că dacă o hi băut o țiră mai mult e din supărare, că i-au otrăvit câinele, nu i-ar răbda Dumnezeu! — Care câine? — Câinele ăl mare, cuconașule. — Pe Corcoduș? — Păi dar cum. Și Floarea își duse mâna la gură, dând din cap și căinându-se. Matei, care venise furios împotriva baciului, se întoarse acasă tăcut, întrebându-se de nu cumva era și aci mâna Aglaiei. Acasă îl așteptau alte isprăvi de-ale baciului. Rezemați de stâlpii porții, doi țigani râcâiau cu bățul în noroi. Dumitrache Brabovete, fierarul, și cu fiul său Stoica, ieșit proaspăt din armată, venea să se plângă că-i bătuse Micu la cârciumă. Țiganii îndrugau o istorie fără de sfârșit, dându-se la o parte unul pe altul și zicându-și: "taci tu, să spun eu". Matei îi trimise acasă, făgăduindu-le că are să le facă dreptate. Era nerăbdător să afle cum se petrecură lucrurile, și chemă numaidecât pe grecul de la han. Grecu istorisi că Micu venise de dimineață la cârciumă, văitându-se că i-au omorât câinele hoții. Era bun teafăr, dar plângea ca o muiere și striga în gura mare că de-acuma moare și el. După aceea se puse să bea rachiu, și bău până se îmbătă turtă. În vremea asta se afla la cârciumă și Dumitrache țiganul. Cum și ce fel, nu se știe, Micu dete o palmă țiganului de-l ameți. — Așa faci, nea Micule?... zise țiganul ieșind... Lumea râdea de bietul țigan, care, furios, se duse la fiu-său, să se tânguiască. Fiu-său, Stoica, se întoarse numai de puțină vreme de la oaste, și era fodul de nu-l mai încăpea pământul. Când auzi el că s-a găsit un "rumân" care să îndrăznească să dea în tatăl lui, al lui, soldat întors tocmai atunci de la regiment, se făcu foc. Luă pe bătrân de mânecă și-l aduse din nou cu el ca cârciumă. — Care-i ăla, mă, care a dat în tata? Oamenii râdeau și făcură cu ochii la baci. Stoica veni la el. — Mă nea... ăsta, tu ai dat în tata, mă? — Păi! — Ia mai dă una, mă! zise el rânjind, ca și cum ar fi vrut să vadă dacă îndrăznește un așa lucru în fața lui. Micu se sculă în picioare cât era de lung, și când aduse din nou o palmă lui Dumitrache, văzu țiganul stele verzi. Stoica se dase la o parte, încruntat. — Ia mai dă una, mă! Micu era gata: cârpi din nou pe Dumitrache. Atunci Stoica, supărat, luă pe tată-său de mânecă și-l scoase afară, zicându-i: — Hai, tată, acasă; nu vezi că-i beat mort? În urma lor era un hohot în tot hanul. Huiduielile și cârâieturile însoțiră pe bieții țigani până pieriră din ochii lumii. "Și-așa a muncatu trei scatolți în locu de una", zise grecul, ca morală. Matei făcu haz de istorisirea grecului, pe care o auzise de prin snoave. Dar asta nu explica pentru ce baciul, care nu bea niciodată, se îmbătase, și, mai cu seamă, cine-i omorâse câinele. Așteptă cu nerăbdare până a doua zi, să dea ochii cu el. În adevăr, a doua zi, prima persoană pe care o văzuse, ridicând perdeaua, fu Micu. El aștepta în curte, rezemat de scară. Matei îi bătu în geam și-l chemă sus la el. După câteva minute, ușa se deschise și baciul intră înăuntru. — Cu multă plecăciune, bade Micule. Te-ai trezit? El plecă ochii în pământ, lipit de ușă, și nu răspunse nimic. — Frumoase lucruri faci dumneata! te îmbeți ca cel din urmă ticălos, și te pui să bați oamenii, ha?! Micu tăcea. — Bine mi-am ales eu în cine să-mi pui încrederea!... Da' n-ai gură să răspunzi? — Ce să răspund, coane? — Să răspunzi pentru ce te-ai îmbătat. El tăcu din nou. Matei, supărat, îl dete afară: — Hai, lipsești din ochii mei. Baciu se întoarse încet și puse mâna pe ivor să iasă. Dar, pe când ieșea, zise încet, parcă-i era frică: — M-aș hi rugat la matale de o vorbă. — De ce vorbă? întrebă Matei răstit. — Păi, eu m-aș hi rugat să-mi dai drumul, coane. — Te-ai supărat dumneata? — Dară! să mă supăr, zise baciul domol: eu știu că sunt vinovat. — Atunci ce vrei de la mine? — Nu pot sluji, mi-au omorât câinele, s-a isprăvit și cu mine. Era un accent de așa adâncă descurajare în vorbele acele, încât Matei se uită lung la el. — Închide ușa, îi zise. Cine ți-a omorât câinele? — Nu pot să știu. — Pe cine bănuiești? — Nu bănuiesc pe nimeni: nu pot să-mi vâr sufletul în păcate. — Unde l-au omorât? — L-am găsit mort la ușă, coane. A venit de la târlă până la lăptărie, ca să mă caute, săracu de el și a murit la ușa mea... Aici Micu își înghiți nodul de supărare ce i se urca în gât și-și trecu mâneca sumanului peste ochi. Matei se uita la el, mișcat. — Și unde-i câinele? aș vrea să-l văd și eu. — D-apoi l-am îngropat, coane... L-am îngropat la capătul târlei, că măcar că nu-i suflet de creștin, da-i făptura lui Dumnezeu și el. — Era împușcat ori lovit cu ceva? — Nu, coane, eu zic că era otrăvit, că se umflase săracu cât niște foale... Și tot chipul lui, de om cu mintea întreagă, era parcă întors pe dos, de milă și durere. Matei se îmblânzi detot. — E foarte cu putință să fi fost otrăvit: să cercetăm cine a putut să-l omoare și-ți făgăduiesc să răzbun pe bietul Corcoduș. Micu da din cap, tăcut. Părea sceptic, cum sunt toți țăranii, când e vorba de dreptatea boierului. — Ce fel, n-ai încredere în vorba mea? — Ba am, coane — da' de-acuma pentru mine totuna este. — De ce? — Așa; mi-a murit câinele, mor și eu. Matei se uită lung în ochii lui: era treaz și tocmai de aceea expresia de durere și descurajare ce se citea în ei îl atinse mai mult. — Micule, vino-ți în simțiri. Ce are a face moartea unui câine cu viața ta? — Coane, are a face, că eu îl crescusem de mititel. Mi-l adusese bietul boier, Dumnezeu să-l ierte, de la niște mocani din Bărăgan, de când n-avea nici ochi... Și eu m-am trudit cu el, l-am hrănit cu lingurița ca pe un copil, l-am tămăduit de câte alea toate, și-l făcusem hiară sălbatică, nu câine. Când l-am dat la lup, alergam cu el în urma hăiticului, ca să-l deprind, până cine știe unde, de era să ne mănânce într-o iarnă, pe mine și pe el. Apoi, când i-am pus cheptarul, piii... omora lupul din fugă, coane; că de se izghea cu cheptarul în el, îl da la pământ și îl umplea de sânge cu cuiele... Mare lucru am cherdut, coane, mare lucru!... Încaltea despre mine, ce să mai zic? Că eu mă duceam cu el și-n gură de șearpe, și când era Corcoduș la oi, nu mai aveam grije de nimic. Că de m-aș hi culcat în mijlocul pădurii, ori cu ușa vraiște, eu habar n-aveam, că el, crișu, făcea de patrulă. Își ridicase fruntea în sus, ca un om care istorisește izbânzile unui erou. Când se opri, gâfâia de osteneală și de inimă rea: — Acu, făr' de câine, ce mă fac eu?... — Crești un altul. — Dară!... să mai găsesc eu un câine ca el! Și vorba "ca el" părea că se raportă la un căpitan mare sau la un frate iubit. — Da cum să nu găsești! Îți port eu de grijă: o să mă duc la Irimia Mocanu, la Șindrilita; și ți-aduc unul, c-am auzit că are o prăsilă de câini, de s-a dus vestea. Baciu da din cap, nemângâiat. — Crede-mă, Micule. Să vii cu mine să ți-l alegi tu singur. — S-a sfârșit cu mine, coane: mi-a omorât câinele, mă duc și eu. Ideea asta fixă nu i-o scotea nimeni din cap. El părea că se supune unei fatalități oarbe, care legase soarta lui de viața câinelui. — Bine, baciule, da' începi să fii copil: gândește-te că chiar de ar fi îmbătrânit la ușa ta, tot el era să moară înainte și tu pe urmă, că așa e lăsat de Dumnezeu, ca omul să trăiască mai mult și câinele mai puțin. Micu nu mai zise nimic, ci rămase tăcut lângă ușă, ca mai-nainte. Matei se gândea în ce chip să-i vorbească mai bine ca să-l convingă că nu are dreptate. Se uită la el mai lung, dar trebui să se încredințeze că nu era de scos la cale cu baciul. — Și ce vrei de la mine, Micule? — Apoi m-aș ruga de matale să-mi dai drumul, coane. — De ce, măi băiete? El își mototolea o pulpană a sucmanului, parcă i-ar fi venit mai greu decât orice să se despartă de stăpânul lui. —Eu știu c-o să mor în curând, coane, și aș vrea să-nchid ochii la bârlogul nostru. Matei se foi pe scaun, nemulțumit, și după aceea se sculă în picioare și începu să se primble prin casă. Apoi s-apropie de el și-l atinse cu degetul de braț. — Ia ascultă, Micule: eu poate m-oi fi iuțit vreodată la vorbă și te-am supărat fără să vreau. Dar socot că tu mă cunoști bine, și de acum și de altădată. Suntem tovarăși vechi, bre, și mi-ar veni greu să mă despart de tine... Mai gândește-te până mâine. De ți-o fi de ducă cu hotărâre, vino, de mă vezi și-om pune lucrurile la cale cum e bine. XXI [ modifică ] După ce baciul ieși, Matei se gândi să se ducă la Irimia Mocanul și să aducă un cățel lui Micu, ca să-l îmbuneze. Așa și făcu. Zise să-i puie caii și, cu tot noroiul ce era, porni la Șindrilita. Pe drum se gândea la vorbele baciului; ce înrâurire aveau chiar asupra lui!... Oare ce să fi fost la mijloc? O simplă rătăcire a unui suflet plin de credințe greșite, sau intuițiunea unui fapt posibil, a cărui împlinire se lega de oarecare împrejurări din viața reală?... Oare să nu fi fost vreo temere ascunsă de Stângă, bărbatul Floarei, sau de niscaiva ciobani, sau de Eftimiu? Atâtea întrebări ce rămâneau fără răspuns. Poate din toate era câte ceva adevărat. Moartea câinelui părea că apropie împlinirea unei nenorociri inevitabile. Dar timpul trecea fără ca bănuielile baciului să se împlinească. Tăcut și tot cu inimă rea, Micu se înduplecase să rămâie la Matei; dar părea că nu mai era omul de mai-nainte: petrecea serile de iarnă în tinda lăptăriei, la un foc de vreascuri și tizâc, rezemat de perete și cântând alene din fluier. Cățelul adus de Matei, pe care negreșit că-l chema tot Corcoduș, dormea pe o mână de fân, lângă el. Începea să-i fie drag, ce-i drept, dar nici nu se încerca să-l apropie în minte de celălalt: "departe-i griva de iepure", zicea molcom, celui ce l-ar fi întrebat. Copilăria lui Corcoduș, răposatul, era plină de legende extraordinare: Corcoduș nr.1 mușcase de deget pe un cioban încă de când n-avea dinți; Corcoduș nr.2 era un cățel liniștit, cam tontolog, cu labe late, care nu se zdruncina cu firea decât când vedea strachina cu lapte. În toate zilele îi deschidea botul, ca să vadă dacă are negru sub cerul gurii; avea negru, dar ce folos, că nu era rău deloc... Cu Floarea, lucrurile mergeau mai greu; i se făcuse silă de ea, și nu-i mai vorbea decât când avea câte ceva de cusut ori de dres. Ea ofta, când mai avea vreme și smântânea putineele cântând cu viersul ei pițigăiat: "las' să vie, domnul știe, calea-n trandafiri să-i fie", și oprindu-se în mijlocul vorbei ca să dea într-un câine: "to, cotei, 'ză-te focul!" În împrejurările astea trimise Matei pe baciu la Călărași să cumpere niște lețuri, ca să facă din nou perdeaua oilor. Baciul plecase cu carul cu patru boi, de cu noaptea, ca să aibă vreme să se întoarcă chiar în seara aceea. Matei, ca să nu-l trimită singur, poruncise ca unul din argați din curte să-l însoțească. Până a doua zi dimineața, carul nu se întoarse. Neliniștit, Matei întrebă de numele argatului care era la drum cu Micu, dar nu-l putu afla. Tocmai atunci îi aduseră o scrisoare de la Sașa, prin care dânsa se ruga de el să nu se supere că întârziază atâta: Mihai se deprindea greu cu Parisul și ea nu putea să-l lase singur așa de repede. Și în această scrisoare, ca în toate, îi vorbea de fericirea ei, deplină, desăvârșită, de planurile ei, cum avea să schimbe casa; îl întreba, glumind, de dulcea Aglaia, de conu Dinu, de surori, și, mai cu seamă, de Tincuța; ce zicea Tincuța? Cum trăia Tincuța? era tristă?... Matei își mărturisi că nu prea se gândise la asta, și își făgădui să observe pe fată mai de aproape. Se puse să răspundă Sașei, și astfel veni vremea namiezului, fără să se mai ocupe de baciu și de carul cu lețuri. Dar, cu toate că mintea lui era prinsă de imaginea Sașei și de viața lor viitoare, pe al doilea plan al conștiinței tremura grija de ceea ce se putuse întâmpla lui Micu. Când se uită la ceasornic și văzu că era aproape unu, sări de pe scaun și se duse singur să întrebe de sosise baciul. Aglaia părea și ea foarte mirată de această întârziere, pe care nu și-o putea explica. — Să fi băut undeva, la vreo cârciumă... parcă nu-mi vine să cred, zise dânsa. — Da' de unde! baciul nu bea, răspunse Matei preocupat. Dânsa îl privi pe sub sprâncene, zâmbind ironic. El pricepu înțelesul râsului ei, dar îi fu silă să mai lungească vorba. Chemă pe un vătaf și îi zise să încalece numaidecât și să plece spre Călărași, înaintea baciului. Omul plecă pe loc, iar el, neliniștit, ieși pe jos și se duse la arman. Printr-o pornire firească se gândi la Floarea. O găsi trebăluind prin casă, îmbrăcată cu un cojoc fără mâneci, sprintenă și parcă chiar cam înghimpată. De îndată ce-l văzu se spăsi și-i ieși înainte. — Floareo, s-a întors baciul? — Da' gândesc că s-a întors, coane, că-i plecat de ieri de dimineață. Nu-i la curte? — Nu-i. — D-apoi o veni el. — Trebuia să se-ntoarcă de aseară. — I-auzi, bată-l crucea; i-a abătut de dârdora însurătorii... Vorbele astea fură zise într-un chip așa de ciudat, încât dezvăluiră în mintea lui Matei o întreagă stare de lucruri: cum baciul prinsese vorba lui de a-l însura în nume de bine, cum, sătul de Floarea, îi zisese se vede să-l lase în pace, cum femeia îl cicălise și îi spusese că boierul vrea să-l însoare, și așa mai departe, o mulțime de secrete sufletești se dau pe față printr-o vorbă. Matei se uită la dânsa, cum se rezemase de un stâlp al prispei și privea într-aiuri pe câmp. — Ei, și dacă s-o-nsura, ce-ți pasă ție...? — Da' însoară-se, dare-ar dracu-n el, că doar nu i-oi mai coase zdrențele... — Vezi bine, tu ai bărbatul tău și nu se cade să coși zdrențele la alții. — Da' gândeam să-i fac un pustiu de bine. — Prea mult bine nici lui Dumnezeu nu-i place, Floareo. — Păi, adevărat, coane. Tocmai atunci trecea pe drum un cioban străin, călare pe un măgăruș, atât de mic, încât omul lovea cu picioarele de pământ. El se opri în dreptul porții și făcu semn cu bâta să vină cineva spre dânsul. Floarea alergă la poartă. Matei, nerăbdător, se luă după dânsa. Ciobanul istorisea că a întâlnit pe drumul Călărașilor o căruță cu lețuri, dejugată, ce sta acolo din zori de ziuă, când trecuse el de la stăpânu-său, și până acum, când se întorcea. Îl întrebară dacă n-a văzut și pe baciu Micu, pe care trebuia să-l cunoască. Ciobanul răspunse că n-a văzut pe nimeni. Și își căută de drum. Matei se duse în grabă acasă și zise să-i puie caii. Sări în trăsură chiar de la grajd și porni pe drumul Călărașilor. Deși caii se duceau în goană, lui i se părea că nu se mișcă. Fel de fel de gânduri îi veneau în minte: ba că l-au omorât hoții; ba că s-a întâlnit cu Stângă, bărbatul Floarei, care-i purta de mult sâmbetele; ba că prepusurile lui asupra Aglaiei și a lui Nae se împlineau tocmai acum... În sfârșit, după vreo trei sferturi de ceas, ajunse la căruță. Aci toate lucrurile erau în șartul lor; lețurile legate cu două frânghii, aduse până la inima carului, erau la loc, fără să lipsească unul; boii, dejugați, avuseseră câte o mână de fân; nu lipsea nimic, nu se vedea nici o urmă de luptă... Atunci, ce se întâmplase? Toți înălțau din umeri. Vătaful, care venise călare, căina bieții boi, că nu fuseseră adăpați de o zi și jumătate, și îi înjugă să pornească înainte: de om nici un interes. — A fugit, bată-l Dumnezeu... Părerea asta o împărtăși și vizitiul și în curând toată lumea din curte nu mai vorbea decât de asta. Unii istoriseau că a furat bani de la boier, alții că se apucase de beție, iar alții că înnebunise: — Vezi dumneata, ceasul rău: de nu-i murea câinele, el nu-și lua lumea în cap, zicea o țărancă din bucătărie. Matei era cel mai impresionat dintre toți. El știa bine că nici bani nu-i furase baciul, nici nebun nu era, ci că sufletul lui, înzestrat de natură cu putere de simțire ce trecea peste starea lui umilă de slugă, fusese zdruncinat din temelii prin moartea câinelui. Firea lui meditativă, fatalistă, ca a tuturor ciobanilor ce au copilărit cu oile pe vârful munților, văzuse în moartea celui mai bun al lui prieten, un semn rău, și, ca să scape de urmărirea gândurilor triste, plecase în lume. El era sigur că, dacă nu murea undeva, era să se întoarcă. După câteva zile de așteptare și de căutare, fără vreun spor, se puse să scrie toate acestea Sașei, istorisindu-i de demult, cum venise baciul la dânșii; cum trăiseră ei, băiețandri, împreună: câte amintiri îi legau; cât era de cinstit; ce suflet de mare poet pusese natura în forma aceea umilă. Și, scriind, îi curgeau lacrămile șiroaie, și trebuia să-și ție batista deasupra scrisorii ca să nu o umple de picături. După moartea mame-sei, aceasta era a doua mare durere a lui. Chipul cum plecase Micu, fără o vorbă, fără un semn de părere de rău, îl indigna ca pe un copil; dar tot el singur se îmbuna, zicându-și că poate nu avusese curaj să-i vorbească despre asta. Și cu cât se gândea mai mult, cu atât mai dragă îi era firea baciului, modestă, blândă, cu aplecare către tot ce era tainic și depărtat în natură. Își aduse aminte de noaptea ce petrecuse cu dânsul, pe vârful șirei de paie, precum și de vorbele lor rostite cu fața la cerul stelat, și rămase cu condeiul în mână, prins de iluzia depărtării luceafărului, pe care baciul i-l arăta înecat în fundul spațiului. Apoi își aminti de mustrarea ce i-o făcuse din pricina legăturii lui cu Floarea, și îi veni un dor ciudat de a vedea pe văcăriță. Încheie scrisoarea rugând pe Sașa să se întoarcă mai curând, fiindcă el se simțea singur, din cale afară trist. După aceea ieși și se duse să vadă pe Floarea. Când ajunse la arman, ea tocmai punea lacătul la lăptărie. — Ce faci, Floareo? — Sărutăm mâinile, coane, ia, cu treabă. — Ai zor mare? — Ba n-am nici un zor. — Ia deschide, te rog. Ea deschise din nou și intră cu el înăuntru. Matei știa foarte bine ce rămăsese pe urma baciului, dar, ca să mai vorbească de el, și ca să vorbească cu ea, se uită cu de-amănuntul la toate. În tinda încăpătoare stau de-a lungul pereților putinici cu brânză și teancuri de cașcavaluri, peste care erau aruncate scurgători, șervete de pânză groasă, un căuș, niște teascuri. — Floareo, da' asta nu îngheață iarna aici? — Ba or îngheța, coane... — Unde le ținea Micu? — Apoi, știi matale, când îi om viu în casă, mai dezgheață pereții; dar într-o casă pustie, ce-i faci?... El le mai ținea și în gârliciul beciului. — Să le punem și noi tot acolo. — Cum îi porunci matale. Matei se mai învârti prin tindă și apoi rămase locului, încrucișându-și brațele, dând din cap: — Cum m-a lăsat el pe mine! Floarea își găsise de treabă și se puse să răsucească o putină, ca s-o ducă la loc. — Tu n-ai auzit nimic de el? Ea, cu ochii în fundul putinei, răspunse: — Să-l ia dracu!... Dânsul, mirat de vorbele ei, o întrebă din nou: — Da' parcă voi erați dintr-un sat — de ce vorbești așa de el? — Dintr-un sat suntem noi, d-apăi... — D-apăi, ce? — Ia, îi abătuse de însurătoare, coane, se îmbuibase de ghine, și s-a dus să-și vâre capul la stăpân. Las' c-o vedea el pe dracu!... — Și-a luat lucrurile ce le-avea la mine? — D-apăi parcă ce avea! Două, trei zdrențe și ițarii de pe el. — Da' ce făcea cu banii? — Banii, mult puțin ce avea, îi trimetea la alde maică-sa, să-i plătească dările pământului și să trăiască și ea. — Are pământ? — Avea o corhană stearpă și vreo cinci iede, d-apăi cine știe ce s-o hi ales de ele. Toate acestea erau zise cu căutătura în pământ și cu un aer serios și trist. Matei ar fi vrut s-o vază mai sentimentală, mai aprinsă, cum citise el în cărțile ce se ocupă de țăranii noștri. — Bine, ție nu-ți pare rău c-a plecat? — Și de-mi pare și de nu-mi pare, tot atâta-i. Și mai mult nu fu cu putință să scoată de la dânsa. "Ce ființe ciudate și totuși interesante! gândi el, și cât sunt de departe de felul cum le-au zugrăvit nuveliștii noștri!"... Se întoarse de la Floarea înapoi cu un sentiment de descurajare sufletească, de gol, pe care vremea de-afară, cu pomii desfrunziți și cerul împodobit de nori, îl mărea și mai mult. Intră acasă. În odaia lui, focul se stinsese. Se așeză într-un fotoliu, și rămase astfel cu mâinile duse la gură. Frigul îi șerpuia prin vine, dar parcă nu se simțea în stare să se scoale și să cheme. Își aduse aminte de o cameră rece dintr-un otel de la Pisa și i se păru că vede apa turburată a Arnului curgându-i pe dinainte. Cum trece timpul!... Ce-o fi făcând Sașa!... Începea să se întunece... O muscă bâzâi greoaie prin aer și se izbi cu capul de oglindă. El văzu, ca prin vis, un punct negru căzând, dar dincolo de fața oglinzii, și tot acolo, spațiul din odaie, reprodus în slaba lumină a zilei. Ce departe i se părea un cadru de perete văzut în oglindă! Albul și negrul din el alcătuiau un cap de călugăriță. Dacă închidea ochii mai mult, călugărița se prefăcea într-o biserică gotică; când îi deschidea, biserica redevenea călugăriță. Și așa, un freamăt de memorie îi cânta în minte rugăciunea celor patru popi, în mijlocul câmpului, când cu venirea sfintei. Dar picătura de aghiazmă de pe gâtul Sașei!... Ce încântătoare era Sașa în ziua aceea, așteptându-l. În clarul obscur al odăii, i se păru că o vede, gingașe și surâzătoare cum era atunci; vedenia aceea lua forme hotărâte, venea spre dânsul, i se așeza pe brațe și își lipea capul pe umărul lui. Ce fericit se simțea!... O femeie intră cu o lampă aprinsă și cu o depeșă. Sașa se întorcea. XXII [ modifică ] De la plecarea țăranilor din bătătura lui Tănase Scatiu, când cu citația, se urmaseră mai multe înfățișări la tribunal, în care obștea sătenilor se apăra cu disperare împotriva pretențiilor arendașului. Dar judecata procesului se amâna mereu. Tribunalul hotărâse "o descindere la fața locului"; ea fusese fixată, la-nceput, mai pe vară, dar fusese amânată din cauza morții unui judecător. Acum, în fine, venise vremea să se împlinească "descinderea". Tănase Scatiu trecuse prin multe judecăți; el știa rostul proceselor pe dinafară. Nu-i dase Dumnezeu "gură", zicea el, că altfel nu-i mai trebuia lui avocați. Dar, ca oamenii care nu au încredere în doctori când sunt sănătoși, iar când îi doare un deget cheamă patru, Scatiu aștepta pe judecători cu avocatul lângă el. — Nu doar că el știe mai mult decât mine, da' ia așa, de-o parigorie. Avocatul lui venise de cu seară și trăsese în gazdă la el, aducându-i în același timp și o trăsură încărcată cu mezeluri, icre negre, salamuri, șunci, limbi, țuică, făină, un vin... mă rog, un vin de Golul Drâncei, și s-a isprăvit. Avocatul cam mirat, aduse toată băcănia asta dar îi spunea că nu crede că judecătorii să tragă la el și mai cu seamă să întindă masă mare, în împrejurările în care veneau. Tănase îl privi spanchiu, ca cineva care ar zice: "Câți am păscut eu ca d-ta!", apoi trimise de chemă pe primar. Avocatul fu foarte mirat când văzu intrând un fel de omușor păros, scund, pițigăiat, cu o barbă neagră tăiată roată împrejur, îmbrăcat nemțește, cu tocuri duble la încălțăminte, ca să pară mai înalt, și vorbăreț, și isteț... — Bună seara, d-le Aronovici. — Bună seara, d-le Tănase. — Ce mai e nou? — Apăi... tot alea și iar alea: noroi, ploaie, — mizerie goală. — Ce se mai petrece prin Europa?... Scatiu, care trata pe Aronovici cam peste picior, făcu din ochi către avocat. — Ce să se petreacă?... Burghezimea se îngrașe pe spinarea săracilor. Am citit că irlandezii vor să înzestreze pe Parnell al lor; așa martir m-aș face și eu. — Vrei o dulceață? — Vă mulțumesc, cu plăcere. — Știi că d-l primar este socialist, zise Scatiu către avocat, când nu se poate duce la Brăila să-și facă chefurile. Ia șezi. Mă duc să zic să-ți aducă o dulceață. El își puse pălăria în vârful unui baston strâmb și o rezemă de un scaun. Apoi scoase tabachera de tinichea și făcu o țigară. — Așa mă supără d-l Tănase. D-nul este un "aucat" în procesul cu obștea? — Da. — Îmi pare bine... A ajuns țăranul să ți se urce în cap. Mă rog, acu eu, că trăiesc cu ei de atâta vreme, pot să-ți spun, că ți se urcă în cap. Ți se urcă în cap, d-le!... Scatiu intră repede, strângând din umeri. — Ia ascultă, primarule, știi că mâine te calcă judecata? — Apoi atâta "ni" mai lipsește... "Ni"-a spus "vătau"! D-l Aronovici nu prea se avea bine cu unele cuvinte românești; mai cu seamă trăia rău cu litera "v" între două vocale. Domnia-sa se sculă de unde se afla și veni spre Scatiu înălțând din umeri. — N-am sfanț!... — Asta n-ar fi nimic, că ți-aș da eu, dar socotesc că e prea mare "deranj" să întinzi masă mare pentru cheful tribunalului. — Ba de ce? Numai să am ce le da, că altfel... El auzise pe Scatiu că i-ar da el parale, și nu știa cum s-o dreagă, ca să ciupească ceva. — Ia ascultă, zise Scatiu, parcă era vorba să te duci la Brăila. — Cu ce dracu să te duci?... — Ce-ți pasă, numai să te duci mâine în zori. — Plec chiar acu. Și se sculă, cu un gest comic, parcă ar fi fost gata să se urce în vapor chiar atunci. Scatiu îl chemă într-o odaie alături să-i dea ceva parale, și pe drum îi zise: — Spune și ajutorului dumitale să nu găzduiască pe tribunal, că nu-i dator... Tribunalul să-și aducă merinde, dacă îi trebuie. După ce Aronovici plecă, Scatiu se întoarse în odaie la avocat, se apropie de el, închizând din ochiul stâng și zicându-i: — Înțelegi dumneata!... Ăsta-i primarul ales de mine. Ce-a băut și ce-a mâncat!... Apoi începu să istorisească toată pătărania lui Aronovici: cum fusese sergent în armată, cum se încurcase c-o femeie măritată și o despărțise de bărbat, cum venise la un peticel de moșie ce-l avea acolo, cum era veșnic fără lescaie etc. — Mi l-am ales primar... Mă ține vreo mie de franci pe an, dar halal!... Ehe! Dumneavoastră gândiți că numai așa se face agricultura!... Trebuie muncă, domnule! Să știi să chibzuiești toate, că țăranul în ziua de azi e mai șiret decât boierul. Avocatul păru a zice în sine că e greu, mai ales cu asemenea prubă de boier — dar se mulțumi a zâmbi și a nu răspunde. După câteva minute intră și cârciumarul, un japlan de om până la podele. — Bună seara, Chirule. — Sărutăm mâinile, nașule. — Te chemasem la socoteli, dar văd că astă-seară n-avem vreme. Mai ai din ale băcăniei?... ori s-a dus tot?... că parcă primiseși puțin lucru. Tănase îi vorbea întors spre el cu spatele, dar finu-său, Chiru, care fusese hoț de cai ( și se bănuia că și acum se mai ocupă cu astfel de afaceri), îl plănuia după întrebări și pricepu unde vrea s-o aducă "alde nașu-său". — Apăi, ce să mai am, nașule, că o litră două de pastramă, cât am adus, s-a mâncat în casă. Tănase începu a râde și a clipi din ochi avocatului. —Ad-o mai domol. Chirule, că nu te-ai fi făcut papistaș să mănânci carne în postul Crăciunului. Chiru mustăci și se foi în zăbun. — Da' bate-i-ar Dumnezeu de băcani, că dacă ai căuta ghine, nici nu dai de carne în pastrama lor, așa-i de uscată și de slabă. Scatiu se prăpădea de râs. —Zi: pastramă de post? — Apăi, ce mi-e caracateța, ce mi-e pastrama lor... — Zi, nu mai ai... — Nici o crestătură. — Da' de-ale mâncării, altminterea? — N-am fir de nimic. — Zi, de-o veni tribunalul, tufă? Chiru înălță din umeri a gol. Tănase păru a-și lua aerul grav și a se gândi: — Apoi bine. Chirule. Rămânem înțeleși așa: dumneata n-ai nici unele... Tribunalul să-și caute de mâncare în altă parte. Pe când deschidea ușa să iasă, Chiru, zise: — Aș avea o vorbă cu matale. Scatiu se sculă numaidecât și se luă după el în sală. — Cum te duci matale mâine la câmp? îl întrebă încet și misterios cârciumarul. — Da' ce ce? — Apăi... eu aș zice: matale să nu te dai jos de pe cal. — Da' ce este? — Nu-i nimic... da-i mai bine așa. Scatiu, care știa ce vrea să zică o vorbă de-a lui Chiru, îi făgădui să nu se dea jos. — Și mai mă rugam de niște belerturi, zise Chiru. — Da' ce-i? întrebă Scatiu, a mai căzut ceva? Chiru se scărpină în cap. — Apăi tot mai chică câte o gloabă. Au venit niște flăcăi despre Râmnic cu juncani. — Du-te la primar, până nu pleacă, și spune-i că vii de la mine, să-ți dea trei bilete. Haide!... Cârciumarul ieși, iar Tănase se întoarse în casă. Șiretenia biletelor era următoarea: de când Chiru se lăsase de a mai fura vite, în urma unei strașnice bătăi ce mâncase de la țărani, se îndeletnicea cu vânzarea vitelor furate de alții, de prin alte județe. Pentru aceasta însă îi trebuia bilete de la primărie, cu care să poată duce pe la "bâlciuri" caii furați. Aronovici își avea partea lui de zeciuială, iar Scatiu, care multă vreme luase și el de-a dreptul parte la câștig, se mulțumea acuma numai cu câte un cal ori un bou, pe care îl plătea un galben ori doi, îl înfiera cu fierul lui și-l trimitea la suhat ori la herghelie. Astfel se puseră lucrurile la cale pentru a doua zi. Pe la vreo 11 ceasuri dimineața, sosi, în adevăr, a doua zi, o birjă cu patru cai, în care președintele și supleantul tribunalului, însoțit de ajutorul de grefier, se transportau la fața locului. Birja se opri în fața primăriei, unde erau deja adunați mulți locuitori, care, cu căciulile în mână, stau pe prispă în picioare. Magistrații se deteră jos, zgribuliți de frig, plictisiți de drum și morți de foame. Ajutorul de primar veni în fugă să deschidă "canțelaria", dar oamenilor legii nu le ardea de formalități. Ei întrebară de "ceva de mâncare". De mâncare, tufă. Președintele era bărbat în vârstă, însurat, cu tabieturi, fiu de oameni de rând, ajuns prin munca lui. Supleantul era tânăr, fost prin străinătate, de familie bună, dar îmbrăcat cam pirpiriu. Pe când d-l președinte de-abia se foia într-o șubă de-a lui socru-său, moșier din Călărași — junele supleant strângea din spete în paltonașul său de bonjurist, și tot întindea o tabachere de argint ajutorului de grefă, care apuca țigara cu vârful unghiilor sale de copist de carieră, sprijinindu-și manșetele în degetele resfirate. După o scurtă chibzuire, președintele spuse țăranilor să plece la câmp, iar el se sui în trăsură, împreună cu supleantul și ajutorul, și se duseră la cârciumă să îmbuce ceva. Caii birjarului de-abia mai mișcau trăsura prin noroiul din sat. Birjarul speră să tragă la arendaș, ca de obicei, unde găsea orz degeaba pentru cai, mâncare și vin bun pentru el; de aceea bombănea pe capră, înjurând. La cârciumă, Chiru primi pe domnii magistrați foarte cu supunere, dar fără fir de mâncare, "că știi matale, în post, noi trăim cu fasole, cu una, cu alta, cum dă Dumnezeu", dar pofti pe boieri să tragă la curte. Magistrații iar se chibzuiră. Președintele, cu mai multă experiență, n-ar fi vrut să se ducă la arendaș, deoarece era "parte interesată", dar supleantul, mort de foame, se îndreptă repede spre trăsură: — Ia lasă, mon cher ; ce, o să-mi vând eu conștiința pentru un dejun! Hai să mâncăm la el, și dacă n-o avea dreptate, îl radem. Această argumentare a unei conștiinți curate (și a unui stomac gol) birui frageda rezistență a președintelui. Birjarul se îndreptă spre curtea arendașului (și de astă dată caii dau mai bine în ham) și astfel mezelurile aduse de avocatul lui Scatiu își găsiră fireasca lor întrebuințare. Magistrații mâncară cu măsură și destul de repede, dar mâncară la Tănase, parte împricinată; ieșiră la câmp fără el, dar în trăsura lui și cu avocatul lui. Cât despre Scatiu, el venea în urma trăsurii, călare pe bidiviul cu care făcea curte Tincuței, încălțat cu niște botfori ce-i treceau de genunchi, și pe cap cu o căciuliță de pielicică de oaie, foarte tâlhărească. Era radios și din când în când făcea cu ochiul avocatului. Acesta, om de omenie, întorcea capul, fiindcă simțea că judecătorii erau jenați. Pe drum întâlniră mai multe pâlcuri de țărani, care nu se prea dau la o parte. Vizitiul lui Scatiu mâna bine, dar era noroi și zgomotul trăsurii nu împiedica glasurile țăranilor de-a ajunge până la președinte. Ei, după cum spuseseră de cu vară, nu voiau să calce judecata pe pământurile lor. Astfel, între grupuri de săteni nemulțumiți, trăsura ajunse la o viroagă, plină de apă, peste care era un podeț. Aci, la capătul podului, vreo zece oameni stau înaintea cailor. Vizitiul strigă la ei să se dea la o parte. — Nu se poate, domnilor!... ziceau ei. N-are ce căuta judecata pe locurile noastre. Președintele se sculase în picioare și căută să le vorbească; dar, pe când parlamenta din trăsură, Scatiu trecu ca fulgerul pe lângă ei, repezind calul asupra țăranilor cu atâta furie, încât rupse rândurile și trecu, iar vizitiul dete bici cailor. În urma lor, locuitorii strigau și amenințau, alergând cât ce puteau. Gluma se îngroșa. Când ajunseră la movilă, unde era locul în contestație, îi aștepta jumătate satul. Cei ce alergaseră în urma trăsuri soseau și ei gâfâind. Președintele se dete jos și se duse în mijlocul țăranilor cu pasul sigur și cu capul sus. — Bună vreme, oameni buni. Lumea se dete la o parte, dar nimeni nu răspunse. Președintele se învârti împrejur, ca un actor, și se uita spre cei sosiți. — Ce este? întrebă el; ori credeți că am venit cu execuție la dumneavoastră?... Liniștiți-vă: noi venim numai ca să vedem de partea cui este dreptatea. — Dreptatea o să hie de partea ciocoilor, zise Lefter, cel cu ura împotriva lui Scatiu. — Păi aia-i știută, adăugară mai multe glasuri deodată. — Să nu-i calce chiciorul pe locurile noastre! strigă Lefter. — Să plece de-aici hoțul! întăriră alții. Președintele voi să mai vorbească, însă fu repede înconjurat de toate părțile. — Domnule judecător, să poftiți în trăsură. În același timp, mai multe brațe îl luară pe sus. — Să nu puneți mâna pe mine, strigă președintele. Atunci Scatiu, care sta la o parte, repezi din nou calul în țărani, dar Lefter dete cu bățul în capul calului, de-l făcu să sară în două picioare. Lumea se dete la o parte, iar președintele putu să se urce în trăsură singur. Scatiu răspunse la lovitura lui Lefter pocnindu-l cu sfârcul biciului peste ochi, de-i luă văzul. Lefter aruncă cu ciomagul în el, înjurând, dar Scatiu se tupilă și bățul îi trecu peste cap. Calul se mișca cu o nespusă îndemânare; se retrăgea cu câțiva pași, sărea într-o parte și într-alta, se învârtea printre oameni așa de repede încât nimeni nu putea să puie mâna pe el. Iar biciul plesnea în dreapta și în stânga și pe cine-l ajungea îi crăpa pielea. Scatiu sta ghemuit, cu căciula îndesată pe ochi, cu dârlogii strânși în mâna stângă, înfipt în șea ca un drac. Lefter, cu mâna la cap, se ținea după el și, când îi veni bine, îl lovi o dată cu bâta peste țârloi de-l secă la inimă Toate acestea se petrecură într-o clipă. Cearta devenea revoltă pe față. Președintele striga din răsputeri lui Scatiu să s-astâmpere. Când lumea se mai dezmetici, puse mâna pe pietre, pe bulgări înghețați, și începu să arunce în Tănase. O piatră îl ajunse în obraz și-l umplu de sânge. Numai atunci se hotărî s-o rupă la fugă. Întoarse calul împrejur și-i dete drumul pe câmp... Săreau bulgării de pământ din copite de parcă la fiecare pas cădeau bombe ca din senin. Un "huideo" prelung îl urmări până se făcu nevăzut. În vremea asta domnii din trăsură o vârâseră pe mânecă. Vizitiul voise să dea bici cailor și s-o șteargă și el, dar președintele se împotrivise. Atunci, vizitiul, profitând de un moment de învălmășeală, sări de pe capră și o rupse la fugă. Când se deșteptară ceilalți, el se făcuse nevăzut. După ce Scatiu dispăru, lumea se întoarse către judecători, amenințătoare. — Acuma, domnule judecător, să vă mai judecăm și noi o dată! zise unul dintre țărani; ați mâncat și ați băut la ciocoi, ha!... Președintele încercă să le mai vorbească: — Fraților!... Oameni buni!... noi nu suntem vinovați... — Jos! Ia-l, mă! Un țăran se ridică pe la spatele trăsurii și puse mâna în părul avocatului. Acesta începu a plânge și a se tângui că are nevastă și copii, să le fie milă... De pe movilă se auzi un glas: — Stați, măi creștini, ce faceți? Era bătrânul Stoica, cel ce venise pe vară cu citația la Scatiu. — Ce vă legați de oameni!... Ce v-a făcut dumnealor? — Nu, că de ce au mâncat la hoțu! — Fraților, zise președintele, ce era să facem? n-am găsit de mâncare nicăieri... — Dă-te jos, tâlharule, care vrei să ne sărăcești, zise Lefter avocatului. — Mă, Leftere, pesemne ți s-a făcut de pușcărie, mai zise Stoica. Gălăgia se ridică până în slava cerului. Nimeni nu băgă de seamă că pe drum venea un șir de vreo trei trăsuri, ce mergeau spre gară, care era la vreo jumătate de oră depărtare. Cum era firesc, cea dintâi trăsură se opri, iar celelalte se opriră după dânsa. Era Matei cu fetele, Tincuța și coana Sofița. Ei mergeau înaintea Sașei, care tocmai venea din străinătate. Matei, care era în trăsura de la Otopeanu, cumpărată de la Scatiu, lăsă hățurile vizitiului și se dete jos. Lumea se mai liniștise. Câțiva țărani îl cunoșteau, fiindcă, de când trăiau rău cu Scatiu, munceau adesea pe moșia lui. — Da' ce este, oameni buni? întrebă el mirat. Unii își scoaseră căciulile, alții se deteră la o parte. Matei își aruncă ochii către nenorociții din trăsură. — Cine sunt dumnealor? — Ia, judecătorii sunt, de au venit să ne despoaie, zise unul mai hărțăgos. Matei nu știa ce să creadă. Toți erau încremeniți — țăranii cam rușinați, judecătorii moleșiți de frică. Avocatul își îndrepta părul în cap și-și ștergea ochii. Lui Matei i se făcu milă. — Oameni buni, dacă înțeleg bine, dumnealor au venit la vreo constatare. — Au venit cu "izicuție", îl întrerupse unul din cei mai răi. — Nu este adevărat, am venit în "descindere la fața locului", zise președintele. — Ei, și cu ce drept vă legați dumneavoastră de niște judecători, care vin să-și îndeplinească o datorie?... — Păi așa spui și eu, coane, zise bătrânul Stoica, ce-s vinovați dumnealor. Boierul nostru e câinos, da' dumnealor... — Cine-i boierul dumneavoastră? — Alde Scatiu. La numele lui Tănase, Matei rămase un moment pe gânduri, fiindcă i se păru că trebuie să fie vreo pehlivănie la mijloc. — Căutați-vă de treabă, oameni buni, și lăsați pe dumnealor să meargă cu Dumnezeu. — Parcă ăsta nu-i tot ciocoi, zise unul care nu cunoștea pe Matei. El se întoarse încet, și se uită la țărani liniștit. — Eu nu sunt ciocoi, bade, dar văd că dumneata ești obraznic. Nu ți-e rușine să te legi de oameni nevinovați... — Haidem, mă, zise Stoica. Cei mai mulți se luară după bătrân, și se-ndrumară spre sat. Dar Lefter și cu alții mai colțați stau pe loc. — Ia ascultă, bade, zise Matei către Lefter, eu te povățuiesc prietenește să-ți cauți de treabă că altfel ai să putrezești în pușcărie. Dumnealor sunt judecători, și fiindcă dumneata teai sculat cu putere în contra judecății, ai să vezi mâine cum o să te lege călărașii cot la cot... — Apoi, tot atâta e de mine. Românul era încăpățânat. Atunci Matei se duse drept la el. Era cu un cap mai înalt decât Lefter. — Și ce poftești? Țăranul se muie. — Apoi să se ducă de pe locurile noastre. — Aicea aveți dreptate: să se ducă... dar lăsați-i să plece. — Nouă nu ne trebuie judecată, că la judecăți tot ciocoii câștigă. — Așa este: duceți-vă la treaba dumneavoastră, iar dumnealor să se întoarcă de unde au venit. — Păi așa, cucoane. Iaca, noi ne ducem, da' să nu le mai calce chiciorul pe pământurile noastre, că se întâmplă lucru mare... Și astfel, și acești din urmă porniră după ceilalți. Fetele din trăsură se uitau mirate spre grupul în care era Matei, fără să priceapă ce se petrecea acolo. Judecătorii plecau capetele unul pe după altul, să vadă cum se sfârșea "revolta". Începuseră să mai prindă curaj, de când văzuseră trăsurile pe drum. Ajutorul de grefă ținea hățurile. Cât despre avocat, mâna țăranului ce i se plimbase prin păr îi paralizase orice voință: singura lui aspirație, pentru moment, era de a rămâne pe loc, viu. Situația, din primejdioasă, devenea comică. Judecătorii nu voiau să se întoarcă acasă la Scatiu, ca să nu mai treacă prin mijlocul sătenilor. Și cu toate astea trebuiau să se întoarcă, fiindcă birja lor era acolo. Avocatul se ruga de Matei să nu-i lase. Nehotărât, Matei stete un moment la gânduri: îi părea rău să nu se ducă înaintea Sașei, dar pe de altă parte nu putea să părăsească în voia întâmplărilor pe niște nenorociți. Se duse la mătuși-sa și îi spuse cum stau lucrurile, rugând-o să meargă cu fetele la gară, că el trebuia să se întoarcă înapoi. Puse pe președintele și pe supleant în trăsura lui, iar el se urcă pe capră, în trăsura lui Scatiu, în care era avocatul și ajutorul de grefă, și astfel porniră înapoi, dar nu la Scatiu, ci acasă la Matei. Pe când aceștia veneau la Ciulniței, Tănase ajungea la tactul subprefecturei, unde starea lui producea cea mai mare impresie. Fără a sta mult la îndoială, subprefectul telegrafie la prefectură că țăranii din comuna Balta se puseseră în revoltă în contra autorității judecătorești; el făgăduia că se duce la fața locului. Știrea provocă în capitala județului o vie indignare. La tribunal, mai cu seamă, era fierbere mare, fiindcă se știa că președintele era dus în cercetare, în persoană. Depeși peste depeși se urmară, între prefect și procuror pe de o parte și subprefect pe de alta, asupra soartei magistraților. La început, subprefectul răspundea că nu știa ce s-au făcut. Toate inimile erau pline de groază. Procurorul și judecătorul de instrucție hotărâră să plece numaidecât la fața locului, insoțiți de polițai și de vreo 30 de călărași. În vremea asta, judecătorii și avocatul se încălzeau la Matei, stând tăcuți la gura sobei. Supleantul încerca să mai istorisească câte un caraghioslâc, dar nimenea nu-i răspundea. Avocatul mai cu seamă era plouat detot. El se uita melancolic la cărbuniii aprinși, urmărind crâmpeie de gânduri. Când femeia îi dete dulceață, bău paharul de apă rece cu o nespusă voluptate, parcă s-ar fi simțit fericit de a fi încă viu, de a putea gusta un lucru bun, de a putea înghiți. Fusese așa de aproape de moarte, încât cele mai neînsemnate lucruri din viață căpătau importanță. Ei prânziră și trecură noaptea la Matei, iar a doua zi porniră la Călărași cu aceeași birje cu care veniseră, chemată la Ciulniței de un vătaf. În urma lor, Matei aștepta cu nerăbdare să se poată duce la Sașa. În vremea asta văzu trăsura lui unchiu-său intrând în curte. Conu Dinu ieși din șubă cu oarecare anevoință, ajutat de Aglaia, și urcă scările în grabă. — Ce s-a întâmplat, frate? Ce-i? întrebă el pe când Matei îi ieșea înainte. — Nu-i nimic... — Cum nu-i nimic? Unde-s judecătorii? — Au plecat pe la casele lor. — Știi bine? — Cum să nu știu!... dacă i-am pus eu în trăsură... — Atunci nu-i adevărat că i-au bătut țăranii de i-au omorât. Matei explică bătrânului cum se petrecură lucrurile cu o zi înainte. Conu Dinu îl ascultă pe gânduri, dând din cap cu înțelesuri. Când nepotu-său isprăvi de istorisit, el rămase cu mâna la gură, neștiind parcă ce să facă. — Tot tâlharu ăla de Scatiu e pricina răutăților! La mine de ce nu se mai răscoală nimeni, măi frățioare? Matei îl rugă să intre înăuntru să se mai încălzească. El nu primi. — Ia ascultă-mă, hai cu mine la Balta. Tânărul stete un moment la îndoială. — Aș fi vrut să văd pe Sașa... — Ai dreptate... și eu vreau să mă duc s-o văd... Rămaseră față în față, uitându-se amândoi în pământ. —Știi ce? tu du-te la Comănești, că viu și eu, zise conu Dinu. Deocamdată vreau să dau o raită pe la Balta, c-am auzit că se petrec grozăvii mari. — Da? atunci merg și eu. — Haide. Și săriră amândoi în trăsura lui conu Dinu. Pe drum, bătrânul îi explică ceea ce auzise vorbindu-se printre țăranii din sat, că veniseră niște zbiri din Călărași, care puseseră lumea la chinuri. Drumul desfundat de ploi le păru fără sfârșit. Când ajunseră la Balta traseră de-a dreptul la primărie. Aici nimeni. Un bătrân care cunoștea pe Dinu, îi ieși înainte și-l rugă să le vie în ajutor, că tot satul era pus la muncă silnică, la Scatiu acasă. Conu Dinu porunci vizitiului să meargă la Scatiu. Porțile de la ogradă erau închise, când ajunseră ei la curtea boierească, și păzite de un călăraș. Conu Dinu și Matei se deteră jos din trăsură și voiră să intre, însă călărașul îi opri. O slugă, care tocmai ieșea, îi recunoscu și zise soldatului să le dea drumul înăuntru. Pe prispa caselor lui Scatiu stau grămădiți vreo 20 de țărani, unii puși în fiare, alții liberi, păziți de vreo câțiva călărași. Din fundul curții, unde era o fânărie ascunsă între grajdul de nuiele și hambar, se auzeau gemete, pocnete, parcă cine știe ce s-ar fi petrecut acolo. Conu Dinu se apropie de țărani; ei se sculară în picioare și-și scoaseră căciulile. — Bună vreme, oameni buni. Da' ce-i cu dumneavoastră? Deocamdată nimeni nu răspunse. Conu Dinu recunoscu pe un bătrân. — Ce-i cu tine, Stoico? — Ia, rău, cocoane. — Ce-ați făcut? — Păi ce să facem... ia, pustia aia de judecată. — V-ați pus împotriva stăpânirii. Rău, fătul meu. Cu toate că știa de ce fel de judecată era vorba, boierul bătrân nu putea admite această răzvrătire în contra ordinei. Matei, nerăbdător, plecase înainte către fânăria din care veneau gemetele. Unchiu-său se luă după el. Aci, priveliștea era și mai tristă. De trei gârnețe desfrunzite, erau legați trei țărani, supuși la tortura "vârtejului", ca să spuie: pe de o parte unde erau judecătorii, iar pe de alta cine fusese capul revoltei. Fiecare om era legat de brațe și lipit cu spatele de trunchiul copacului. Un domn numai în cămașe, cu niște mustăți teribile, cu un chip buhav de beție, trecea un restei de corn între funie și copac, și începea să învârtească. Pieptul și brațul nenorocitului chinuit pocneau. El urla de durere, pe când călăul său înjura ca un surugiu, cerându-i să mărturisească adevărul. În același timp doi călărași întinseră la pământ pe un alt țăran și-l băteau pe pielea goală cu două opritori. Era o scenă dezgustătoare. Soldații, cari n-aveau nici o ură personală împotriva țăranilor — din contra — păreau niște călăi, atât erau de aprinși de băutură și excitați de propria lor răutate. Când, osteniți, isprăveau de a-l bate, îi mai dau una cu tocul cizmei în coaste ca să-l ajute să se scoale. Matei rămase înmărmurit. Un sughiț de indignare i se urcă în gât. Se rezemă de un stâlp și-și duse mâna la ochi. Unul dintre țăranii legați recunoscu pe conu Dinu și începu a striga: — Săi, cucoane, că ne-au omorât tâlharii!... Fie-ți milă de zilele noastre și nu ne lăsa. Ivirea celor două obraze necunoscute păru că intimidează pe chinuitorul oamenilor; dar impresiunea aceasta nu fu de lungă durată; el văzu în cei doi străini doi arendași, prin urmare doi buni prieteni, și răspunse la strigătul de desperare al țăranului, dându-i un ghiont în fălci. Acesta, tânăr și voinic, încercă să dea cu piciorul în el, dar nu-l ajunse. Atunci bătăușul, furios, se repezi la un gârbaci. Conu Dinu încercă să-l apuce de o mânecă: — Domnule, domnule, ia ascultă... Înainte de-a găsi vreme să-l asculte, el lovi pe țăran peste obraz de mai multe ori. Flăcăul gemea, îndesându-și capul în piept. Conu Dinu îl apucă de braț și-l scutură bine: — N-auzi ce-ți spui eu?... Nu mai chinui lumea degeaba, că judecătorii sunt vii, nevătămați la Călărași, ori ești surd?... Subcomisarul (fiindcă zbirul acesta era subcomisar) se uită urât la conu Dinu: — Da cine ești dumneata? — Cine sunt, cine nu sunt, nu e treaba dumitale. Atâta îți spun, să nu mai chinuiești lumea, că ai să înfunzi pușcăria. Uite, dumnealui de colo a scăpat pe d-nii judecători. Matei se mișcă încet de unde era și veni până lângă subcomisar. — În adevăr, așa este, zise el domol. Dă drumul oamenilor de unde i-ai legat. Glasul lui strâns de emoțiune, figura palidă, statura înaltă, avură oarecare înrâurire asupra subcomisarului. Dar, făcându-și curaj singur, bețivul se îndârji: — Ia slăbește-mă, domnule. Eu sunt agent auxiliar al parchetului. Fără cea mai mică pauză, o palmă uriașă căzu pe obrazul agentului auxiliar al parchetului. Încremenit, ridicând mâna să și-o ducă la cap, subcomisarul păru că se dezmeticește din buimăceala furioasă în care se găsea. — Dă drumul oamenilor și hai cu mine la procuror. Nimeni nu îndrăzni să zică ceva, nici subcomisarul cel puternic, nici soldații înarmați — ci cu toții se supuseră: atâta se potrivea de bine actul acesta de autoritate cu propria răspundere din conștiința lor amorțită de vin. Dezlegară pe țărani de la trunchiuri. Brațele lor erau ca moarte. La unii degetele înțepeniseră. Cel bătut cu biciul peste obraz avea pielea crăpată și plină de sânge. Cel bătut la spete sta grămadă pe un colț de gunoi ud, fără să se poată mișca. În culmea indignării, Matei, urmat de unchiu-său și de subcomisar, intră în casă la Scatiu. Aici, în odaia lui Tănase, sta la o masă polițaiul din Călărași, cu o coală de hârtie și o sticlă de vin dinainte. El lua interogatoriul la trei nenorociți, care trecuseră prin mâinile subcomisarului și acum gemeau rezemați de ziduri. Scatiu, cu capul îmboborojit în basma, făcea pe victima și totodată ajuta pe polițai în anchetă. Când văzu pe Matei, și mai cu seamă pe conu Dinu, rămase foarte nedumerit. Se sculă stângaci de unde se afla, încurcându-se în scaune și voi să poftească pe noii veniți în odaia de alături: — Poftiți, vă rog, dincoace, să fumăm câte o țigară, că aici se face ancheta. — Unde-i domnul procuror? întrebă Matei, fără să-l asculte. Dumneavoastră sunteți d-l polițai? zise el adresându-se domnului de la masă. — Da, răspunse acesta. — Unde-i domnul procuror? — Dumnealui e la tactul subprefectului cu domnul jude instructor. — Și dumnealor v-au dat ordin să chinuiți lumea asta? — Ba nu... Da' cine chinuiește lumea? — Cum: cine chinuiește lumea; da' ăștia ce sunt? zise el arătând pe oamenii dinăuntru; da' ăsta ce e? da' ăsta? da' ăsta? Și pe măsură ce întreba, apuca pe oamenii ce-l urmaseră până în sală și-i vâra înăuntru. — Ăștia sunt capii revoltei. — Capii revoltei?! Da' ăștia ce sunt? dar cei de-afară? dar satul întreg? Judecând după torturi, toată lumea e cap. — Păi se înțelege: toți sunt deopotrivă vinovați, până ne-or declara pe adevărații instigatori... Da' mă rog, d-voastră cine sunteți?! Matei se uită țintă în ochii lui. Era palid și de-abia își putea stăpâni furia. — Eu cine sunt?... Ai dreptate, domnule, să mă întrebi. Sunt un nesocotit care am lăsat lumea civilizată și m-am întors în țara mea, ca să văd asemenea sălbăticii... Asta sunt. Și spre deplina d-tale satisfacere, află că mai sunt un martor care am să strig până la cer împotriva zbirilor ce chinuiesc lumea, și că n-o să m-astâmpăr, până nu vă voi vedea, pe dumneata și pe bețivul acela de colo, cu lanțurile de gât, în locul lor... Polițaiul muiase nasul în pământ. Matei urma a se uita la el cu scârbă. — Asta sunt! — Ia du-te de-ți vezi de treabă, domnule, zise el în cele din urmă. Călăraș, pentru ce ai lăsat să intre lume străină aici? — Porunciți, d-le polițai. — Să nu mai lași pe nimeni să intre în curte. Ai înțeles? — Am înțeles, să trăiți... Și pe când Matei și cu unchiu-său se urcau în trăsură, ca să caute pe procuror la tactul subprefecturii, polițaiul se așeză placid la masă; aprindea din nou o țigară și-și mai vărsa o picătură de vin, părând a-și urma procesul-verbal mai departe. După ce Scatiu însoți până la trăsură pe conu Dinu, se întoarse înapoi la polițai și începu să înjure pe Matei și pe toți coconașii, ca un surugiu. Polițaiul îl asculta cam pieziș, lăsându-l să-și verse focul în pace. Când isprăvi de înjurat, polițaiul îl luă de braț și trecură într-o odaie vecină. — Ia ascultă, nene Tănase, m-ai vârât în belea... — Ce belea, "domle"!... Te sperii' mneata de vorba unui nebun? Păi ăsta-i nebun; nu-l vezi? — Ei... nebun, nebun; dacă m-o da la jurnale așa-i c-am pățit-o?... — Ce "jornale, domle"!... Parcă eu nu cunosc "jornaliști" câți poftești! Ia să vezi, când mă duc la București, câți stau împrejurul meu... Dacă-i vorba pe aia, să-l dăm noi pe el. — Ba, mă rog să-ți cauți de treabă. — Atunci ce-ți pasă? — Îmi pasă, că mă dă afară din slujbă, și mă dă și-n judecată. — Răspund eu, "domle", pentru 'mneata. Polițaiul rămase pe gânduri. După aceea ridică ochii domol spre el. — Dacă e așa, să-mi dai înscris că dumneata ai poruncit să puie lumea la vârtej. — Îți dau și înscris și poliță dacă poftești... Nu fi copil, omule, și vino-ți în fire! Și Scatiu voi să-l ia de braț și să-l întoarcă la lucru. Polițaiul se desfăcu de el și luă un scaun. — Ei, neică Tănase, nu merge așa. Ce mi-ai făgăduit?... — Gata... — Scoate. — Păi n-am asupra mea. — Du-te la casă... — Cum o să umblu la casă cu oamenii de față? — D-apoi pe oameni îi dăm noi afară. Tănase dete din cap: — N-ai 'mneata încredere în mine!... — Ba am, da' văd că umbli cu momeli. — Zău, nene Ghiță, îți dau; pre legea mea... — Vorbe, Tănase băiete... Eu ți-am dovedit dumitale că-ți sunt prieten; iacătă lumea pusă la regulă. Pe mine poate să mă dea în judecată, poate să mă spânzure, — ce-ți pasă; la dumneata oamenii au să fie de-acum ca mieii. Dovedește-mi acuma că-mi ești prieten... Scatiu se scărpină în cap. — Ei, al dracului!... În același timp scoase din buzunar o pungă de mătase cu inele și, răsturnând partea în care era aurul începu să numere în gând. — N-am de ajuns. — Cât ai? — Ia, vreo doisprezece poli. — Dar în partea cealaltă? — Acolo-i argint. Polițaiul păru că stă la gânduri... — Dă punga-ncoace, și restul mi l-ai da altă dată. — Apoi cu argint cu tot? — Ei, acuma să mai stai să numeri argintul... — Ba nu, da' știi că mărunțelele trebuiesc la moșie. Să-ți dau niște bumăști în locul lor. — Bine, neică, numa scoate mai multișoare. Parcă adineaorea n-aveai?... Scatiu răsturnă argintul în palmă și numără, dupcă cu dupcă, până la cel din urmă ban. Se făcu în tot 68 de lei și niște gologani. Scoase din buzunarul unei jiletce cu mâneci, un plic soios, iar din plic trase binișor trei bilete de câte 20 de lei și le dete polițaiului. — Mi-ai mâncat și aici opt lei, neică Tănase. — Dumneata să fii sănătos, nene Ghiță, că auru are baș. XXIII [ modifică ] Ieșind de la Scatiu, conu Dinu și Matei luară drumul subprefecturii, tăcuți, amărâți, parcă s-ar fi întors de la o înmormântare. Începuse să plouă cu zăpadă. Vizitiul opri caii să ridice coșul trăsurii. Un moment, Matei avu percepțiunea limpede a singurătății și pustiului fără capăt, ce se desprindea din întinderea câmpului. Bulgări negri pe arătură; bălării plouate; țelina suhaturilor pe care putrezeau târtani răsuciți de vânt. El își îndesă pălăria pe ochi și se vârî mai adânc în fundul trăsurii. Bătrânul simți ce se petrece într-însul, și-l atinse cu mâna peste umăr. — Cam ușurică pălăria ta. Matei se uită la unchiu-său, preocupat de gânduri. Conu Dinu adăugă: — Ar fi bine să-ți iei o căciulă. Matei dete din cap, zâmbind. — Da, da. Trebuie să te faci ca noi, om al nevoii. Să te îmbraci de ploaie, să te îmbraci de soare și să-ți oțelești sufletul în necazuri, ca să știi pune preț pe bunurile vieții. Sus inima!... că ești tânăr și te așteaptă norocul... Ei!... Dă-mi anii tăi, și-ți dau tot... Drumul trecea pe lângă casele lui Matei. Conu Dinu, în loc s-o ia spre subprefectură, zise vizitiului să intre în curte. — Lasă pe mine, că știu eu cum să le vorbesc. Dumneata să mi te gătești ca de ginere — precum și ești — și s-o pornești la Sașa, că nu se cuvine s-o faci să aștepte mai mult. Și fiindcă Matei vroia să protesteze, bătrânul se făcu serios. — Aibi încredere în mine. Sunt până în suflet scârbit de ceea ce am văzut. Intră, băiete, în curte la conu Matei, zise vizitiului. După ce trăsura se opri la scară, bătrânul adause: — Ești cam iute din fire. Palma aceea năstrușnică de pe obrazul bețivanului, ce e drept, mi-a răcorit sufletul, dar putea să aibă urmări displăcute... Da, da. Trebuie să te gândești, că toată mulțimea asta de pușlamale e așa crescută. Tu nu vezi, bre, că toată lumea face politică și toți ăștia de la noi, care țin politica în mână, fac gheșefturi?... O palmă!... Ce-ai îndreptat cu o palmă?... Dar du-te că te plouă. Și spune Sașei că viu și eu... Întreab-o ce mi-a adus de la Paris... Haide, băiete... Matei urcă scările zâmbind. Ce idealist ciudat mai era și unchiu-său în felul lui!... Cu încetul, oroarea celor văzute îi reveni în minte, și se simțea nefericit, mic la suflet, că nu făcuse mai mult pentru bieții nenorociți. Dezbrăcându-se de blană, se uita în oglindă și vedea mișcarea ciudată ce o face brațul când iese din mânecă; dar percepțiunea faptului nu ajungea până la conștiință. Oare la ce lucru plăcut se gândea când era în trăsură? Și, fiindcă nu și-l putea aduce aminte, repetă întru sine toate cele ce vorbise cu unchiu-său, sperând să poată da peste faptul ce-l interesa. Intră astfel în odaie la dânsul. Aici îl aștepta o surprindere plăcută: pe o masă din fața ușii, un portret mare al Sașei, rezemat de două sfeșnice, părea că vrea să-i vorbească. El se apropie de masă, se plecă binișor spre portret și se uită lung la dânsul... Ce transparență sufletească în ovalul obrazului acela!... Luă portretul în mână și veni la fereastră. I se părea că niciodată nu văzuse așa de aproape pe Sașa. Pentru întâiași dată băgă de seamă ce păr minunat avea. Fotografia reproducea toate cutele bogate cum se împleteau unele după altele, ca o coroană, împodobindu-i capul cu o găteală naturală. Aglaia, care de la un cârd de vreme se hotărâse să pară foarte fericită de căsătoria lui Matei, întră în vârful picioarelor și-i spuse că Sașa venise s-o vadă de dimineață, că-i adusese un dar preafrumos, un "necessaire" de argint, și că tot ea, cu mâna ei, așezase portretul pe masă, pentru el. Matei zise să-i puie caii, și porni la Comănești. Deși ploua când intră în curte, Victoria și Mary începură a striga în gura mare că vine nenea Matei, și ieșiră înaintea lui în cerdac. Sașa se luase după ele, fără să-și dea seama de ce face. Matei se coborî din trăsură, și urcă scările repede, ducându-se drept la dânsa, cu brațele întinse. Sașa își ridicase mâinile până în dreptul gurii și parcă și le ținea strânse una într-alta, ca să le împiedice de a se duce către el cu prea mare grabă: fetele erau de față. Roșie, râzând într-aiuri, îl scutură de mână cu o nespusă emoție, pe când Mary sărea voioasă înainte, iar Victoria venea zâmbitoare în urmă. — Să deshămăm caii, coane? întrebă vizitiul. — Ba nu, să aștepți. — Ba nu, să-i deshame, zise Victoria: nu dejunezi la noi? — N-am lăsat vorbă acasă, dragă. — Zi-i să-i deshame, întări Sașa, dând din cap cu autoritate. El începu a râde: — Deja?... — Da, deja. Apoi cu un aer comic de supărare: — Je voudrais bien voir ça ... Sunt aici de ieri, și dumneata vii de-abia după 24 de ore, și chiar atunci ai vrea s-o ștergi numaidecât... El începu a râde. Ea părea foarte necăjită. — De ce râzi! îi zise, bătând din picior. Victoria tocmai se întorcea. — Fetițo, fii bună, și spune din capătul cerdacului, vizitiului meu, să nu deshame caii, ci să se întoarcă acasă, că eu vin cu nenea Dinu. Fata ieși, sărind de bucurie că venea la masă și conu Dinu. Mary se luă după dânsa în vederea gravului eveniment al dejunului. Ei rămaseră amândoi, unul în fața altuia. Sașa plecase ochii în pământ. — Deja?... zise el din nou, zâmbind. Ea ridică ochii către el, dând din cap. — Îmi scriai să viu mai curând... ca să nu lovești pe la mine decât din an în Paște? — N-am putut, zău așa. — Știu, am auzit că s-a întâmplat o revoltă cu țăranii — dar, de țineai la mine cât de puțin, ai fi găsit un minut să vii să mă vezi... Dacă în locul meu soseai dumneata, iar în locul dumitale așteptam eu, desigur că n-ar fi fost putere în lume care să mă împiedice de a veni la gară... El rămase uitându-se la dânsa nedumerit; îi trecu prin minte, ca un fulger, că toate femeile, chiar și cele mai alese, sunt mici la suflet, când amorul lor propriu este în joc. Dar forma și accentul cu care spusese cum ar fi făcut totul ca să-i iasă întru întâmpinare, dacă ar fi venit el, i se părură atât de sincere și de duioase, încât îi luă o mână într-ale lui și i-o mângâie, mișcat până la suflet. Sașa părea că aude tot ce se petrece în conștiința lui. Ridică privirile către dânsul și zise zâmbitoare: — Nu-i așa? — Ba-i așa. — Atuncea zi-mi pardon și te iert. În același timp ridică mâna-n dreptul gurii lui. Matei îi dete mâna ușor la o parte. — Cum!... nu te simți fericit de o așa mare cinste? Vorba ei purta intențiunea unei mirări comice, dar nu ascundea destul de bine umbra unei păreri de rău adevărate. — Ia să ne înțelegem, mă rog: au oare eu n-am venit cândva din străinătate, și era toată lumea la gară, numai... cineva nu? zise el. Această aducere aminte plăcu Sașei mai mult decât oricare răspuns. Ea rămase în picioare uitându-se drept înainte. — Într-adevăr, zise ea. Dar eu nu puteam veni. — Ca să nu rămâie biata mamă singură? — Ca să nu rămâie singură, da, și ca să nu afli dumneata prea curând ceea ce vroiam să ascund și ceea ce totuși ai aflat foarte repede. Zise vorbele acestea în fugă, ca cineva care vrea să se descarce deodată de tot ce are pe suflet. El se uita la ea lung... Fără a mai rosti un cuvânt, îi luă capul în mâini și o mângâie pe păr, lipind-o de pieptul lui. Ea se desfăcu încet de el: — Cum ai găsit portretul? — Minunat... Nici nu ți-am mulțumit... Unde l-ai făcut? — La Nadar, îți place? — Foarte mult. — Da?... — Da. — Atunci stai să-ți mai arăt unul. Ieși repede și se întoarse numaidecât, cu o cutiuță în mână. — Ți-am adus ceva... În același timp scoase din cutie un lanț de ceasornic cu două capete. De o parte atârna un creion și o boabă de cristal. Matei se uită la el cu mare interes, îl admiră cât putu de mult și făgădui să-l poarte toată viața. — Va să zică îți place? întrebă ea. — Foarte mult... Da' boaba asta de cristal ce e? Sașa râdea. Dacă ajungeai să fixezi într-un anumit mod globușorul de sticlă, se vedea portretul Sașei. De asemenea creionul avea o ferestruie, pe unde se vedea iarăși portretul ei. — A trebuit să mă duc de trei ori la fotograf, ca să-ți pot aduce lucrurile astea. E cea din urmă modă... pentru logodnici. El se uita la ferestruia creionului, închizând un ochi și privind cu celălalt chipul încântător al Sașei, talia ei elegantă. Fără să-și dea seama, îi era mai dragă acolo, în depărtarea iluzorie a unei sticle, decât în realitatea de alături, deși chiar în realitate îi era foarte dragă; așa cum era acolo, semăna parcă mai mult cu acea din mintea lui, senină și nespus de dulce; pe câtă vreme cum era aici, era în partea ei omenească și reală. Sașa pierdu răbdarea și-l atinse binișor peste braț. — Ce-ai găsit acolo așa de interesant? — Tare mai ești frumoasă! zise el fără a o privi. — Da?... Și seamăn?... — Foarte mult... Ești încântătoare!... îmi pare că ai să te miști acuma și ai să vii către mine, ca într-o feerie... cu o frază din Glück și două versuri din Homer aș crede că te văd sosind din pământul fericit al câmpiilor Elysée, unde primăvara eternă încinge trunchiul copacilor cu iederă verde și... — Vin fetele!... El își lăsă mâna în jos cu încetul: — Ei și? — Nu-i nimic, dar... nu mai aiura. Se făcuse roșie de fericire, îl luă de braț și se lipi cu capul de umărul lui, uitându-se pe fereastră: — O să ningă. — Da, o să ningă. — Ce fericiți o să fim după... când... mă vei lua. N-o să ne ducem nicăierea, nu-i așa? Am să-ți cânt câte ceva, seara, aici în casa noastră, singuri la foc... — Da... — N-are să fie tocmai ca în câmpiile Elysée, dar o să fim fericiți, nu-i așa? — Da... — Acum să mergem dincolo. Pune lanțul la ceasornic, și nu uita că mă ai în boaba de cristal, în creion și în... realitate. Când veni conu Dinu, îi găsi jucând tablele, foarte liniștiți. Bătrânul îmbrățișă pe Sașa din toată inima; dete mâinile fetelor să i le sărute, ca un mitropolit; bătu pe Matei pe spate și se așeză jos. Se vedea bine că era preocupat de cele ce auzise de la judecători. I se spusese că țăranii se răsculau sistematic în diferite părți ale țării, îndemnați de agenți străini, ce cutreierau satele. El zicea că nu crede în asemenea povești, dar totuși nu era liniștit. La masă, cu ajutorul lui Dumnezeu și a unui vinișor de Odobești, începu a i se descreți fruntea. Miss Sharp (care se întorsese de demult) plăti cu amorul său propriu buna dispoziție a lui conu Dinu: ea făcea chestiune personală din toate sosurile și conservele englezești ce o înconjurau și de care râdea bătrânul. Pe la sfârșitul mesei veni coana Sofița cu Tincuța, și mai în același timp cu ele sosi și Tănase Scatiu, oblogit la cap. Tincuța intră în fugă, râzând să se topească de mutra lui Scatiu. Acesta ofta și ridica ochii în podele, parcă ar fi fost victima cea mai nevinovată a nedreptății omenești. — Ce mai faci, domnule Tănase? îl întrebă Sașa. — E!... știe Dumnezeu!... — Da' ce ai la cap? ce ți s-a întâmplat? — Suferim... suferim mult... Privirile fulgerătoare ale englezoaicei se plimbau de la Mary la Victoria și înapoi, fiindcă erau umflate de râs la vederea caraghiosului cap al lui Scatiu. Guvernanta avea un dispreț ascuns pentru Tincuța, fiindcă aceasta nu era pregătită la lupta vieții după principiile din "Vanity Fair". După masă, conu Dinu chemă pe Matei și pe Sașa într-o odaie vecină, unde-i spovedi ca un duhovnic asupra planurilor lor de căsătorie, și, fiindcă amândoi erau nestrămutați în hotărârile lor, se întoarse cu ei unde erau ceilalți și, serios, zise către cei de față: — Ascultați la mine: știți că Sașa este fata mea, fiindcă tată-său, Dumnezeu să-l ierte, m-a lăsat cu limbă de moarte părintele ei sufletesc. Acuma vine dumnealui, Matei Damian, nepotu-meu, și mi-o cere de legiuită soție, — iar eu i-o dau. Sașa se făcuse roșie ca un măr. Conu Dinu se apropie de ea și, luându-i mâna, o puse într-a lui Matei. Toți se sculară în picioare. Această solemnitate improvizată făcu pe conu Dinu să nu-și mai găsească cuvintele ce pregătise. Îi veni în minte un psalm al lui David, din psaltirea pe care de atâtea ori o cetise la biserică, și se puse să rostească tinerilor, ținându-le mâinile unite: "Luați aminte norodul meu la legea mea, plecați urechea voastră spre graiurile gurei mele. Deschide-voi în pilde gura mea; spune-voi vorbele cele din început. Și s-au ridicat mărturii întru Iacov, și lege au pus întru Israil. Câte au poruncit părinților noștri, ca să le arate pe ele fiilor săi. Ca să cunoască alt neam: fiii cei ce se vor naște, și se vor scula, și le vor spune fiilor săi. Ca să-și puie întru Dumnezeu nădejdea lor, și să nu uite lucrurile lui Dumnezeu și poruncile lui să le caute." — Asta este: să umblați în poruncile Domnului și să fiți norociți, voi și copiii voștri!... zise bătrânul ca încheiere la cuvântarea sa. El sărută pe Sașa și pe nepotu-său, foarte mișcat, și bătându-l pe umăr îi mai zise: —Iar dumneata, logofete, să nu te mai miști de pe pământurile astea... m-ai înțeles? că aici ai găsit fericirea cea adevărată!... Îmbrățișările și sărutările împiedicară pe Matei de a răspunde... După câteva luni, o sanie mergea în fuga cailor, de la Comăneșți la Ciulniței, pe pârtia sclipitoare de zăpadă. Matei și Sașa, de când fetele plecaseră cu conu Dinu la București, ieșeau în toate zilele, singuri, bătând câmpiile întinse, pe luciul cărora orizontul se făcuse parcă mai larg. Amândoi se uitau departe, în zarea albă, căutând un înțeles personal firii aceleia mărețe, și amândoi se întorceau unul către altul, găsindu-l în sufletele lor. Sașa, roșie de frig, cu o dantelă răsucită deasupra căciuliței, zâmbea din ochii ei de femeie fericită, iar el, serios, îi strângea mâna într-ale sale. Totul părea așezat pentru o lungă viață, calmă, limpede, căreia naturile lor puțin expansive îi dau o ușoară umbră de ideal. Când trecură pe lângă armanul de la moșia lui, Matei zise vizitiului să oprească și se dete jos să aprindă o țigară la Floarea. Ea veni să sărute mâna Sașei. — N-ai mai aflat nimic de Micu, Floareo? o întrebă Matei. — Dară... Ce să afli, boierule... că s-a dus în lume. — Păcat de el. — Apăi... cum e scris omului, coane.


