# FragmentsContent

content:
I [ modifică ] De când intrase în Bulgaria, regimentul înainta în aceeași formație de luptă: avantgarda cu vârf și cap, apoi grosul coloanei. Dar molima cea grozavă avea la rându-i strategia ei. Puțin îi păsa de vârf și cap; era prea îndârjită să-și piardă vremea doar cu câțiva. Lăsa deci să treacă toată avantgarda și se năpustea nemiloasă asupra grosului. La fiecare kilometru cădea câte un soldat. Și rândurile se rupeau îndată spăimântate în jurul proaspetei victime a dușmanului nevăzut. O lăsau zvârcolindu-se în praful drumului, până când ambulanța, păzită de ariergardă, ajungea la „înălțimea» lovitului de soartă. Iar regimentul șerpuia înainte pe șleahul întortocheat și unduios sub pâcla moleșitoare a soarelui. Soldații, cocoșați sub ranițe, își zvârleau picioarele la întâmplare spre dreapta și spre stânga, înaintând prostește, privind cu încăpățânare cercurile de lumină, pe care astrul violent al nămiezii le întindea și le destindea pe spinările verzi ale camarazilor din față, ca și. când o mănă nevăzută le scria acolo destinul cu litere încâlcite de foc. Și tuturor, urechea le era atentă înăuntru; acolo era inamicul. Acolo, sub pielea fiecăruia se pitise, de când intraseră în țara blestemată. Și ei pășeau înfricoșați și neînțelegători, părându-li-se nebunesc să se afunde tot mai adânc în împărăția necuratului, în căutarea cu orice preț a unui dușman cu chip omenesc, când adevăratul dușman deschisese de mult lupta și nimic nu-l putea face să dea îndărăt. Regimentul, poposit la poalele unei pădurici rare, își întinsese corturile mărunte sub cortul nesfârșit al înserării de iulie, barele trenului de luptă fuseseră așezate unul lângă altul, parcă în linii de bătaie și mare parte dintre soldați își găsiseră culcușul printre roate. De dincolo de tabăra căruțelor se auzeau ca de departe nechezăturile cailor și înjurăturile vistavoilor. Dincoace, soldățimea pedestră, doborâtă de drum, zăcea întinsă în așternuturi de iarbă și de neguri, cu ranițele sub căpătâi De undeva, de sub o căruță, ajunse până în frunzarul înjghebat în pripă și fără coperiș, intre pereții căruia căpitanul Naicu, moleșit de deliciul cizmelor trase, sorbea pe patul de campanie ultimele fumuri ale mucului de țigare: Străinei ca mine nu-i… măi… Decât puiul cucului… Cântecul ieșea de sub roate plin și tihnit, revărsându-se asupra regimentului ca o tragică resemnare. Domnul căpitan îl primi în auz, fără luare-aminte, căci era furat de priveliștea stelelor, cum soseau din adâncimi de nemărginire una după alta, ca niște militari la datorie, ocupându-și locul știut în constelații, ca în niște curioase formațiuni de manevră. Începuseră să se înghesuie acum cu duiumul, ca soldații în câmpul de instrucție, dimineața. Se așezau în linie, în linii de grupe, prin flanc câte una, în trăgători… Colo, unele parcă au rupt rândurile și au pornit în pas alergător, pălind în negură; dar un ofițer mai strălucitor le cheamă brusc și îndată prind lumină, revenind din întuneric și aliniindu-se. Un adevărat câmp de exerciții cerul ăsta! Și câtă strălucire, ca-n zilele frumoase de pace și de paradă ale primelor două galoane! Naicu privește acum o stea răzleață ca o strajă, chiar pe muchia neagră de deal ce taie pe la mijloc intrarea frunzarului, și-și aduce aminte santinela de la poarta din dos a cazărmii, pe unde venea la serviciu, de când se însurase. Cu pântecele cald încă de ceaiul aromat, cum numai doamna Naicu știa să prepare, cu țigara în colțul gurii, lovind bărbătește pământul jilav cu toată talpa cizmelor împintenate, domnul căpitan trecea mulțumit de sine, răspunzând cu un deget onorului santinelei și gândind cu plăcere la înjurăturile pe care avea să le distribuie părintește în ziua aceea, făcându-și poftă de mâncare, în vederea pilafului fără pereche, de curcan, făgăduit de Aurelia. Amintirea aceasta, pornită într-o doară dintr-un fir de cuget, se mări deodată, umplându-i tot corpul de o amărăciune dulce, care creștea supărător de plăcută, trecând peste orice zăgaz. Cântecul de sub căruțe încetase și, curios, tocmai acum primele lui cuvinte i se înfipseră în urechi, izbindu-i cu atâta putere timpanele, de parcă vântul trântea un rând nesfârșit de uși: Străinei ca mine nu-i Decât puiul cu-cului-decît-pui-u-l cu-uuu-cului. Mai departe domnul căpitan nu știa; dar repetând necontenit acest început de strofă pe toate variațiile melodiei își simți ochii umezi, gândind la Arsene lăutarul și la aperitivele pe care le lua în grabă la Panaioti cu amicul Sbierea și cu amicii țivili: „Dar știi, mai repede, că mă așteaptă Aurelia cu pilaful!» După ce se zbătu amarnic în pieptu-i câtăva vreme, jalea începu să, se ogoaie, dar amintirile veneau acum buluc; toată viața lui casnică din ultima vreme și toate petrecerile de la Panaioti, cu sau fără Aurelia, îi năpădiră gândul. Câtă larmă și câtă veselie! Mai cu seamă când el, vestitul Naicu, dădea drumul renumitei lui „cutii cu păcăleli”. Hohotea lumea toată, tot orașul, numai că-și aducea aminte de „mistificările” lui, săptămâni, ba chiar luni întregi, după ce le săvârșise. Și, ce e mai interesant, până și dușmanii lui nu-și puteau ține rîsul… Cum a fost cu plutonierul… Tot la Panaioti, desigur. În ziua aceea a surprins trei din amicii cei buni, la masă cu câțiva dintre cei nesuferiți. Râdeau cu o poftă fără margini, însă cum au simțit pe Naicu s-au potolit pe loc. Oricare om, cu cât de puțină inteligență, ar fi putut bănui că este acolo vorba de dânsul: cu atât mai mult domnul căpitan. I-a măsurat deci disprețuitor, pe sub sprâncenele încordate, apoi s-a îndepărtat la altă masă. Și n-a apucat să se așeze, că râsul obraznicilor s-a pornit cu și mai mare furie. — De ce râdeau nemernicii ăia așa tare, Brașcule? a întrebat domnul căpitan la ieșire pe prietenul său doctorul, cu care avea același drum. — De tine era vorba. — Ce? — Râdeau de tine… — Cum? — Vreau să zic de farsele tale, de aia din urmă, cu plutonierul… — Cum râdeau? — Ce te-nfurii, măi!… făceau haz de ele… că d-aia sunt farse, să râdă lumea… — E-he, he, he… da, da! se potoli domnul căpitan. Păi sigur… bietul Năstase… — Care Năstase? — Cum care Năstase? Plutonierul. Se cam supărase el, da n-a îndrăznit!… pe urmă s-a bucurat și el… doar nu-și putea permite… mă-nțelegi… A doua zi s-a dus drept la masa celor ce râseseră în ajun și a întins prietenește mâna „nesuferiților”, spre hazul general și mai cu seamă al doctorului Brașcu, care se tăvălea pe banca de stejar a bodegii, tot bodogănind: — V-am spus eu? V-am spus eu?… — Ce-ai spus tu, bă, nepricopsitule? l-a întrerupt atunci domnul căpitan, puțin cam neliniștit dinaintea acestei noi izbucniri de veselie. Stai să le-o spun eu!… Râsul a întrecut atunci orice așteptare. Încurajat, Naicu a început să povestească anecdota cu plutonierul, dar nici el nu înțelegea cum zgomotoșii ascultători îl mai puteau auzi în neînfrânata larmă, de hohoteau cu atâta voioșie! Lua de multe ori frazele de la început, accentua câte un cuvânt celui care i se părea că nu-l putuse prinde și pe urmă, când izbuti să sfârșească, după numeroase repețiri și explicații, izbucni la rându-i într-un hohot formidabil, deși, la drept vorbind, nici până la urmă nu păru dumerit de ce se prăpădeau atâta cu firea, când farsa cu plutonierul nu era tocmai una din cele mai strașnice ale lui. Când povesti la prânz doamnei Naicu nostima întâmplare, cu icniri de haz nestăpânit, înăbușite în șervet, ca de obicei, femeia nu prea păru deopotrivă de încântată. Ba, de astă dată, chiar îl sfătui să se ferească de astfel de prieteni nesiguri. Auzind-O, domnul căpitan rămase la început cu totul contrariat. Dar își aminti c-o amenințase la rându-i s-o păcălească în curând, glumind pe socoteala cărților ei lugubre cu morți și cu draci, cu care-i umpluse tot podul, și-a mesei de chemat spiritele, pe care doamna Naicu o punea aproape în fiecare seară la încercare, fie de avea, fie de nu avea musafiri. Și gândul acesta l-a liniștit pe dată, făcându-l să zâmbească cu înțeles pe sub mustăți. Cu ochii pierduți în nemărginita împărăție a stelelor, domnul căpitan își aminti cu multă plăcere de curioasele gusturi ale soției sale, care se uita ziulica întreagă trântită pe sofa cu „romanul” în mână, când treburile gospodărești n-o chemau la bucătărie; apoi de competința ei spiritistă și de regularitatea cu care se ducea sărbătorile la biserică, de pomenile ce făcea întru sufletul celor duși, ca vrednică nepoată a maicii Minodora, stareța Mănăstirii dintr-un Lemn; de toate ciudatele obiceiuri, care nu se prea potriveau cu tinerețea ei, dar care mulțumeau de minune pe domnul Naicu, „ca unul, monșer, ce sunt asigurat de vreun atac dinspre flancul ăsta, la vârsta mea, care, numai tânăr nu putem zice…” Totuși, în îndoita sa calitate de păcălici și de om cu învățătura serioasă, domnul căpitan nu s-a putut să n-o supere, în vreo două discuții întâmplătoare, cu câteva replici „peremptorii, monșer”, pe care le găsi, răvășind în fundul memoriei sale, unde le uitase de când își terminase studiile secundare. — Ce mai la deal, la vale? Am să-ți aduc, doamnă, o carte de geologie și una de astronomie, ba, pardon, de cosmografie… adică stai, îmi dai voie… din fiecare câte una… și ai să vezi dumneata, acolo, cum stau lucrurile ăștia… Într-un rând, domnul căpitan fu chiar atât de acerb făcând pe ateul, că ea izbucni în lacrămi. El nu știa cum s-o potolească, dar îndată ce pacea se reașează între ei, simți o lighioană mică, furioasă și încăpățânată, că s-a strecurat în suflet. Atunci plănui să-i tragă „o păcăleală gigantică, monșer Sbierea, să i se pară că într-adevăr a văzut pe dracu!” Și trei ani de zile, domnul căpitan își munci imaginația fără milă, căutând un lucru grozav, „ceva ca la teatru, o scenă neobișnuită, o sperietură teribilă, cu o bruscă revenire la realitate, o mistificare cum nu s-a mai pomenit! Înțelegi, monșer Sbierea?” — dar totul fu în zadar. Puterea sa inventivă nu găsi ceva pe placul lui și teribilul plan îi dăinuia și acum în minte, tot sub forma unor nehotărâte umbre lipsite de tăria amănuntului. Hotărât, în noaptea asta domnul căpitan era osândit să nu poată dormi deloc. Cerceta acum un alai de steluțe ce izvorau grămadă și necurmat de după culmea dealului din față. Gândul său ordonat, obișnuit numai cu coloana de marș și cu linii de plutoane pentru defilare, nu se putu împăca deloc cu această harababură, care-i aminti o gravură din cărțile de școală cu fuga evreilor din Egipt. „Trebuie să fie drumul robilor!” socoti domnul căpitan și fu foarte bucuros că a nimerit, văzând cingătoarea de lumină înfășurând toată culmea cerului. „Ce frumoasă armată în derută”, gândi el mai departe, amintindu-și retragerea lui Napoleon de la Berezina. Domnul căpitan oftă cu tristețe, căci amintirea înfrângerilor lui Napoleon îl întrista totdeauna „Uite-l și pe el, își spuse, oprindu-și privirile pe Vega… Ba nu, parcă ar fi celălalt!” se încurcă apoi, cumpănind între puterea de lumină a Vegii și a lui Altair. Strălucirea celor două stele, una împăratul și cealaltă marele său general, în puzderia de steluțe, târșindu-se umile în praful de lumină al drumului ceresc, cum se târa oștirea napoleoniană în prăfuirile de viscol pe nesfârșitele drumuri înzăpezite ale Rusiei, semăna în cugetul domnului Naicu imaginile cele mai sumbre. Și rând pe rând defilară, pe sub pleoapele zadarnic închise, regimente în debandadă, decimate de holeră; populații nesfârșite în exod, urmărite de ciumă și de toate furiile cerului și iadului; suverani învinși, refugiindu-se prin cele mai înfricoșate paragini; jale, blestem și moarte pretutindeni, și totul o goană fără preget și fără frâu, o goană nebună, dezmățată; iar în urmă, profilându-se pe imensitatea cerului, o gigantică vedenie în văluri negre, împinsă de suflarea tuturor vânturilor. Ochii lui Naicu fixează îngroziți vedenia și ochii vedeniei fixează pe domnul căpitan. Ea se apropie amenințătoare, dar iată, ochii ei ficși au început să clipească; are ceva din Anton, namila de ordonanță cu priviri de gușter, pe care a lăsat-o acasă, lângă doamna Naicu. — Să trăiți, domnule căpitan! — Antoane, tu ești? Domnul căpitan a deschis brusc ochii și jumătatea de deasupra a corpului s-a răsucit drept în sus, iar vocea i-a pornit exact în același timp: — Ce-i cu tine, bă, ce cauți aici? Dar degeaba și-a frecat mai apoi ochii cu stăruință; Anton n-a fost decît o vedenie, iar domnul căpitan a început să se închine: — Asta a fost aia… cum îi spune Aurelia… te… telepatie. Doamne, iartă-mă!… Foarte mîhnit că s-a molipsit de la nevastă-sa, domnul căpitan își aminti cum dînsa îi explicase că acel care-i apare astfel de departe în închipuire, sau trebuie să fi murit în momentul acela, sau face împotrivă-i o vrajă, un jurămînt sau orice alt lucru vrășmășesc. Fără voie atunci își făcu din nou loc în mintea lui acea curioasă apropiere — la care de cele mai multe ori refuza să gîndească, atît i se părea da absurdă — între două fapte cu totul deosebite, s-ar fi părut, dar care poate aveau o strînsă legătură între ele. Era pe vremea dinaintea plecării de acasă și domnul căpitan nu putu să-și reamintească această epocă, fără discursurile lui înfocate; fără plăcerea vanitoasă pricinuită de lacrămile doamnei Naicu, cînd el zugrăvea cu multe amănunte, înzorzonate de cuvintele patriotice obișnuite, grozăvia luptelor; fără diminețile acelea, cînd, trezindu-se în zori ca să plece la cazarmă, o găsea ținîndu-l încleștat, parcă i-ar fi fost frică să nu-l scape; fără, în sfîrșit, toate aceste amintiri care-i încropeau sîngele cu o moleșeală dulce, îl făceau să-și lipească molatec pleoapele și-i întindeau gura într-un plescăit de plăcere. Observase, însă, că-n ultimele zile, cu cît se apropia despărțirea, cu atît doamna Naicu nu se mai prăpădea cu firea ca la început. Pe urmă amintirea unei mese chiar în ajunul plecării îl înciuda cu totul. Ea îl rugase atunci să-i schimbe soldatul cel vechi cu Anton, pe care îl trimitea câteodată de la cazarmă să mai ajute prin curte. Domnul căpitan se cam împotrivise la început, căci îi părea rău să ia în companie pe Ion, cel vechi, soldat cam plăpînd, în locul lui Anton, care era voinic și putea să înfrunte cu tăria lui de bivol toate greutățile. Dar dînsa stăruise atît de mult, arătîndu-i că se va simți prea singură cu Ion, aci, la marginea orașului, că Anton e mai puternic, mai vrednic și nu fuge noaptea după drăgostenii, cum de atîtea ori fusese prins celălalt, încît la sfîrșit îl înduplecă. Ea îi sări atunci deodată de gît, lucru neobișnuit, care-l puse numaidecît pe gînduri. Deveni îndată ursuz și pentru întîia oară băgă de seamă cît de frumoasă și, mai cu seamă, cît de tînără e doamna Naicu. Înfățișarea ei ceva înăltuță, cu rochia din ziua aceea plesnind sub apăsarea sînilor și sub mlădierea coapselor, cu chipul alb pălit, sub cununa răvășită a părului castaniu, pieptănat ca pentru casă, cu gîtul parcă puțin îngroșat și zvîcnind de sănătate, toate acestea îi amintiră că ea mai avea mult pînă să împlinească treizeci de ani, pe cînd el, chiar în toamna aceea, avea să serbeze jubileul unei jumătăți de secol. Și turbureala ochilor ei prin aburul supei și roșul mat ce începuse să i se aprindă sub pielița obrajilor și-n jurul grumazului, la dogoarea castronului uriaș, îl făcură să-și aducă aminte cu ce discretă nepăsare — ca și cînd nimic nu s-ar fi întîmplat — se îndepărta de dînsul, ori de cîte ori avînturile lui tinerești, prea pripite, se schimbau în părintească mîngîiere. Umilința acestor amintiri îi împinse tot sîngele spre frunte; și sîngele acesta se umplu de otrava atîtor gînduri rele, care zac firesc în cugetul oricărui om ce pleacă a doua zi la război. Și se umplu mai ales de otrava gîndului că dacă acum se întîmplă astfel, ce-i mai rezervă anii de mai tîrziu, cînd va fi un biet civil bătrîior, cînd va schimba sabia sonoră cu surda cadență a bastonului de pavaj? Dar tocmai atunci intrase Anton cu cratița fumegîndă pe tava de metal. Un vlăjgan spătos, cu mișcări greoaie; doi ochi mici, verzui, sub o frunte strîmtă și smolită; două urechi mari și blegi, legate printr-o gură de broască, deasupra căreia abia mijea o bucățică de nas. Fu de ajuns numai să revadă această apariție zoologică, pentru ca toate bănuielile să se risipească pe dată, ca iazmele nopții la cîntarea cocoșului. Acum chiar, aducîndu-și aminte de această înfățișare, domnul căpitan zîmbi și zîmbetul se transformă într-un oftat de plăcere, cînd își simți fruntea în fierbințeli, mîngîiată de o dulce și umedă răcoare. Zor cu zor, dimineața umpluse cazanul nopții cu roua ei de sîneală de un albastru atît de străveziu, că lui Naicu i se păru o tunică de general, cu pieptul plin de minunea stelelor dinspre ziuă, ca de niște nemaivăzute decorații, tăiat în două de ledunga drumului lacteu, sub funta de jos a căruia strălucea ca o floare de diamant marele ordin al luceafărului matinal. Impozantul vestmînt al împăratului împăraților stîrni în aducerea lui aminte atîtea visuri de tinerețe, atîtea planuri croite în cele mai purpurii nădejdi, la masă, seara, în jurul lămpii, în colaborare cu întreaga familie, cea de demult, cînd mustața încă nu-i mijise și baioneta școalei militare încă nu fusese preschimbată în sabie, că durerea îl năpădi iarăș cu puterea de la început. Zgîrcindu-se într-o parte, cu oasele zdrobite, voi atunci să adoarmă cu gîndul la Aurelia, cercînd să și-o închipuie pe care parte s-o fi odihnind în ceasul de acum. Și de astă dată izbuti într-adevăr să adoarmă, închizînd însă în clipirea de plumb din urmă rînjetul satisfăcut al vistavoiului de acasă… — Do-omnul căpitan Naicu la domnu colonel! Strigătul acesta, care-i răsună și acum în ureche cai detunarea finalului unui cîntec de triumf, umplea de o nesfîrșită bucurie inima căpitanului. El stătea mîndru, radios, cu pieptul scos afară, pe capra primului furgon din convoiul ce alerga spre Corabia în trap nebun, stârnind salve de praf în urmă. — Mînă, Banciule, nu te încurca, mînă, că ne ajunge holera din urmă! Și Banciu, ca să facă plăcerea d-lui căpitan, plescăia frînele deasupra cailor, îndemnîndu-i cu chiuituri de horă. Iar domnul căpitan se vedea în fața colonelului: — Spune drept, mă Naicule, așa e că ți-e frică de holeră? — Ca la orice om, domnule colonel. — Iacătă, și eu sunt om și nu mai mi-e frică!… Dar mie nu mi-a fost frică nici de dueluri! Și eu zece am avut, nu unul… — Domnule colonel, par… am onoarea să vă cer pardon, dar nu mi-a fost frică de nici un duel… — Calomnii, Naicule, știu eu! Mi-am închipuit că tu cu adevărat ai fost curagios. Dar nu știi?… gura lumii…! Și de aceea m-am gîndit că tu, fiind mai tare de suflet, tot e mai bine să trimit pe Sbierea… — Unde să-l trimiteți, domnule colonel? — La noi, la cazarmă, la partea sedentară… Bietu Năstăsescu a murit, am primit telegramă aseară… — A murit!?! Vestea aceasta neașteptată a umplut dintr-o dată de lumină tot sufletul domnului căpitan. Și o clipă lumina aceasta s-a rătăcit și-n ovalul larg deschis al ochilor săi, dar așa de repede, cum se luminează deodată în puterea nopții un rînd de ferestre, ce se sting apoi numaidecît. Dar ochiului de colonel nimic nu-i scapă… — Îți face plăcere, Naicule? — O, domnule colonel, cum puteți vorbi astfel? Biet’ Năstăsescu, ce om de treabă! Dar de ce să trimiteți pe Sbierea, domnule colonel?… zău așa, ce ți-e și cu soarta omului… Mai în siguranță ca el, ce se credea, cînd am plecat noi încoace… — Păi aia zic și eu; ori acolo, ori aici, tot aia e, așa că ori tu, ori Sbierea… — Eu-s mai vechi ca el, dom… — E! cîteva luni acolo, n-are importanță. Și am băgat de seamă că el e mai fricos ca… adică el e cam fricos… — Domnule colonel, am nevastă tînără… — El are una bătrînă, săracu! Eu să fiu ca tine, i-aș ceda locul. Ai arăta, dînd această dovadă de virtute și curaj, Naicule, că toate mișeliile scormonite împotriva ta sunt ceea ce sunt, adică mișelii… — Vai, domnule colonel! Cine v-a spus că Sbierea e fricos? Eu cred că s-ar supăra dacă i-aș ceda pe temeiul ăsta. — Dacă a rămas numai pe asta, dragă Naicule, apoi găsim noi alt temei, care să nu trezească susceptibilități. Va să zică nu primești partea sedentară! Bravo, Naicule! Te felicit în numele regimentului… — Domnule colonel! abia mai putu bîlbîi domnul căpitan, lăsîndu-și moale mîna în palma vînjoasă a colonelului, care i-o apucase pe neașteptate și i-o scutura cu bărbăție. Domnule colonel… eu pentru patrie aș face totul. Dar mă gîndesc: am eu dreptul oare să trec peste nevastă-mea? Ce va zice ea, cînd va auzi? — Te va felicita! — E, domnule colonel, nu mai sunt femeile alea. — Se mai găsesc, se mai găsesc… — Domnule colonel, vă rog, domnule colonel… Nu vezi, nu vedeți dumneavoastră, ce mai femei sunt în ziua de astăzi? Ehe, pe vremuri… vă rog, domnule colonel… nu mai departe, chiar pe vremea noastră, aș; e, domnule colonel? phii, ce mai femei! ca-n poezie: „Du-te la oștire, pentru țară mori!“ Dar acum… fiți milostiv, domnule colonel, sunt om bătrîn, aproape vîrsta dumneavoastră… — Diii, hi, hi… bidiviii… chiii pe el, mă!.. chiui deodată Banciu cu atîta putere, că se treziră toate cîmpiile Bulgariei, zările se mișcară chiuind la fel și un stol de ciori își luă zborul de pe miriște cuprins de cea mai zgomotoasă panică. — Zii, Banciule! Domnul căpitan se uită beat de fericire în urmă și văzu carele celelalte înaintînd vijelios prin. norii de praf din ce în ce mai groși către sfîrșitul convoiului, de parcă patruzeci de sfinți Ilie și-ar fi hodorogit harabalele pe tărie. „…Al dracului colonel… pe toată lumea o sîcîie așa, dar încolo, băiat bun… Cum ajung la Corabia, trîntesc o telegramă Aureliei… Ce surpriză pe biata femeie!… Ba nu, mai întîi trebuie să întîlnesc pe Sbierea. Ce mutră acră pe el, cînd o afla! Și mai ales cînd m-oi grăbi să-l informez că el era preferatul.” (Aci domnul căpitan nu se putu stăpîni să nu rîdă ușurel în fundul gîtlejului.) — Dar, ori de ce te-ai îngălbenit așa, Banciule? Banciu nu-l auzi. Domnul Naicu îl privi lung, cu ochii crcscuți de-o neașteptată mirare. Pe fața neclintită a sergentului, coloarea frunzei de toamnă tîrzie părea că se așterne tot mai întunecat. „Soarele trebuie să fie pricina!» încerca să explice acest bizar fenomen domnul căpitan. Dar cel de alături tresări deodată sub zgîlțîiala unui puternic fior. Ochii domnului Naicu se zgîiră de-a binelea și turul pantalonilor săi alunecă pe luciul băncei, cît se poate mai departe de sergentul vizitiu. — Nu cumva ești bolnav, Banciule?… — Eu? Ferit-a Dumnezeu, domnule căpitan! am stomac de piatră. Pe bucuria de la început a lui Naicu se lăsase însă un zăbranic. Ce-ar fi să te pomenești cu el deodată zguduit de crampe și podidit de vărsături! Și-l închipui numaidecît apucat de disperarea morții, cuprinzîndu-l in brațe și gemînd milogește: „Scapă-mă, scapă-mă, domnule căpitan!..” Dar întoarse brusc resortul gîndului, impunînd închipuirii să nu mai lase în încăperea ei decît pe doamna Naicu. Ce surpriză pe ea cînd va primi telegrama!… Și domnul căpitan se puse cu toată îndîrjirea să potrivească în minte chipul doamnei Naicu, fericită de surpriză. Totuș i s-a părut sau Banciu s-a mai cutremurat o dată? Doamne, ce-ar fi… — Mă Banciule, nu glumi și spune sincer, băiete, ai ceva sau n-ai? — Ferit-a Sfîntul, domnule căpitan! Apoi, făcînd semnul crucii cu codelia biciuștii: Doamne ferește și apără să-mi mai intre și asta în cap… Și pentru a goni ideea asta supărătoare, pe care domnul căpitan n-avea alt de lucru decît s-o întețească cu întrebările lui de cobe, se puse din nou să chiuie: — Di… hii… hiii, hi, hi… hi… hi… mînă, mă!… Dar n-apucă să sfîrșească bine, că sări ars deodată, cu ochii căscați de groaz’ă, cu răsuflarea scurtă, repede și greoaie. — Ține frîiele, dom căpitan, că m-a tăiat.. Și înainte ca Naicu să se dezmeticească, se aruncă peste speteaza caprii în harabaua goală și începu să se vaite, tăvălindu-se pe scîndurile jucăușe. — Banciule, ce mi-ai făcut? gemu domnul căpitan, cu inima sfîrticată, abia nimerind hățurile care-i săltau la picioare. — Sărăcuț de maica mea! sărăcuț… răspunse sfîșietor sergentul. — M-ai omorît, Banciule, m-ai omorît… Lăsă frîu liber de tot cailor, croindu-le coapsele cu iușca atît de furios, că goana se dezlănțui turbată. Dar prin larma hodorogelii, țipetele sergentului continuau să-i străpungă timpanele cu aceiaș usturime: — Aolio! Cum mă frige, mămulică Doamne!… Iușca domnului căpitan se porni acum ca ploaia asupra cailor, cari se zvîrliră orbiți de mînie în golul zării, de-a dreptul peste cîmpuri, făcînd să sară harabaua de parcă ar fi luat-o în zbor. Moartea știa însă și ea să zboare, și goana aceasta dezmățată n-o putea lăsa deloc în urmă. Crudă și amenințătoare, el o auzea necontenit în spate, frămîntînd fără milă și zăbavă pe sărmanul Banciu. — Nu te mai văd eu, măiculiță, nu te mai văd eu, măiculiță… Cînd va sfîrși cu sergentul, va veni rîndul lui. Și domnul căpitan întoarse cu grijă capul, ferindu-l apoi îndată într-o parte, ca și cînd ar fi și văzut luciul coasei fatale în scînteiala soarelui dogoritor. Dar năluca se stinse repede și-n urmă-i, pe coasta repegioară pe care se lăsase, el văzu uimit, rostogolindu-se spre dînsul, în vijelia de praf ca într-un nor misterios, cele patruzeci de care, nesfîrșit și sinistru convoi al morții. — Aaa… oh… de ce m-ai lăsat tu, Doamne? porni iarăș urletul lui Banciu spre înălțimile scăldate în soare. Cînd ajunse în inima tîrgului, domnul căpitan începu să ia la rînd toate cafenelele, căutînd pe amicul Sbierea, care încă mai zăbovea în Corabia. Îl găsi strivit într-o îmbulzeală de gură-cască, urmărind cu fața congestionată și cu fruntea perlată de sudoare, o importantă partidă de ghiulbahar. — Se bate un bucureștean și cu un grec de aici dat dracului! Îl lămuri, plin de admirație, Sbierea. Naicu se ridică în vîrful picioarelor; din cercul omenesc strîns coz în jurul mesei rotunde nu văzu ieșind decît două perechi de mîini, ce alergau, se fereau, se ascundeau, apoi apăreau iarăș, fugărindu-se ca două perechi de brabeți îndrăgostiți. Deasupra tablelor, degetele se strîngeau și se deschideau convulsiv, apucînd din fugă și aruncînd cu mișcări experte de zaraf lemnișoarele rotunde, ca pe niște ruble de argint abia desfăcute din fișic. Abia putu să-și scoată prietenul din îmbulzeală. Se așezară amîndoi la masă în colțul celălalt al cafenelii. — Fac cinste! declară Naicu. Și așteptând comenzile, vorba îi luă domoală, purtîndu-i prin orașul unde-și duseseră amîndoi viața și unde avea să se întoarcă acuma Naicu; purtîndu-i prin tabăra peste care sufla duhul groazei, unde Sbierea trebuia să se prezinte peste două-trei zile. Pe urmă gîndurile li se înstăpîniră în cuget. Lui Sbierea i se urî repede cu ele pesemne, căci chemă chelnerul și ceru ziarele de dimineață. Dar Naicu își lăsă ușor-ușor capul spre umărul stîng sub povara lor dulce. Pe figura lui plină de un fel de duioșie rîzătoare, rareori trăsăturile se schimbau în acea înfățișare mocnită, pe care o ia cîmpul luminat, cînd un nouraș fugar se așează între el și soare. Va să zică a scăpat de holeră! Domnului căpitan îi venea să chiuie de bucurie, cum chiuia Banciu pe cîmpiile Bulgariei. Ce s-o fi făcut cu el săracu? Își aminti, scuturat de un puternic fior, și se miră cum a avut tăria să mai țină hățurile în mînă, cînd Banciu, lovit de boală, s-a aruncat în fundul harabalii. Dar omul pălit de spaimă parcă-și mai dă seama? Una și bună știa el atunci: să se vadă cît mai repede pe mîna doctorilor. Își aminti apoi cînd Sbierea a venit mai întîi la spital să-l vadă. L-a primit scîncind ca un copil. — Dragă Sbierea, sunt pierdut! Să telegrafier tu Aureliei… Hohotele de rîs ale acestuia, tari și distanțate ca niște pocnete, îi răsunau și acum în urechi. — Ce tot trăncănești acolo? în loc să zici bogdaproste că ai scăpat și c-o să te duci la partea sedentară… — Dragă Sbierea, a răspuns el atunci, poți să te bucuri după pofta inimii că ai să mă moștenești în curînd. Dacă nu m-a apucat pînă acum, n-avea grije, mult nu mai e… — …Știi c-ar fi o idee? Și vocea lui Sbierea plesnea iarăș în hohote scurte ca o petardă în scîntei. Apoi, devenind deodată serios: — Ce dracu de ești așa fricos, măi Naicule? Cu vorba aceasta Sbierea știa că închide la moment văicărelile sedentarului. — Aici nu e vorba de frică, aici e vorba de holeră! bîlbîise acesta, înghemuindu-se pleoștit pe un scaun. La plecare, Sbierea îi adresa totdeauna aceeaș întrebare de îmbărbătare: — Ei, telegrafiez nevesti-ti că vii? Naicu sărea atunci speriat de pe scaun, cu ochii holbați de spaimă și de rugăminte: — Sbierea, să nu faci una ca asta. Te rog, Sbierea, pe prietenia noastră! — Lasă, măi, să scriu femeii… — Să știi că dacă-i scrii, tu ești ucigașul meu. Cum telegrafiezi, cum m-apucă… — Ei, cum așa, mă? — De asta sunt sigur… Am băgat de seamă. Cum apuci să te bucuri dinainte… — Hai atunci să-i scriu c-ai murit, că poate așa nu te mai apucă… Rămas singur în odaia goală, proaspăt văruită, a carantinei, gluma lui Sbierea îi răscolea ca o trîmbă de vînt toate gîndurile negre. Și-o închipuia primind telegrama cu vestea morții; o vedea desfăcînd-o cu mîna tremurîndă, apoi dînd un țipăt groaznic și clătinîndu-se să cadă. Anton sărea atunci din bucătărie și ea se prăbușea în brațele lui de fier. Dar atingerea brațelor acestora o deșteaptă dintr-o dată, ea deschide ochii mari, mari, și ochii aceștia nu mai au nimic din expresia groazei de adineauri. Ei privesc atît de dulce spre Anton, că gura de broască a lui se deschide mare, gata s-o înghită. Capetele lor se pleacă unul peste altul… De la masa jucătorilor, unde mulțimea chibiților sporise aproape îndoit, se auzi deodată, în tăcerea generală și-n tăcerea înfiorătoarelor gînduri care munceau pe domnul căpitan, răsunetul sonor al unei palme bine aplicate și potrivite din plin. Acestui răsunet îi urmă aproape imediat un altul identic, ca un ecou, care fu înghițit însă de tărăboiul drăcesc izbucnit pe dată. Grămada privitorilor păru un moment că fierbe într-un cazan. La mijloc mai ales era un zbucium fără seamăn, căci necontenit cercul din afară se lărgea și revenea la loc, pentru a plesni apoi în nenumărate locuri. Și vociferările curgeau grindină: — Nu lăsa pungașul! — Ba grecu e escroc! — Unde mi-s banii? — Domnule… am pus doi poli… — Asta-i hoție… Din scaunul lui, Sbierea țîșnise ca dintr-un resort. Și pașii îi porniră automat și repezi spre valma tot mai aprinsă, așa cum instantaneu gura porni să-i păcănească de la sine detunătoare: — Bagă-i pumnu în gît… Care-i ăla? Naicu privi un moment nedumerit strașnica încleștare. Sărise și el în sus, dar cînd văzu că grupul s-a desfăcut în două tabere dușmane, printre care Sbierea pășea apăsat și scrutător ca zeul Ares înainte de luptă, întoarse capul plictisit, se înfundă iarăș în plușul moale al canapelii și întoarse privirea spre fereastra uriașe, afară. Dar de pe urma încăierării în sîngele său rămăsese o vie agitație, care turbură de astă dată cu toiul viziunile lui negre. Domnului căpitan i se întâmpla acum un eveniment cu total neașteptat: pentru întîia oară în viața lui își simțea sufletul. Pînă azi nu știa de el decît din auzite, din rarele emoții pe care le avusese în fața superiorilor, din rarele certuri, din rarele temeri instinctive de moarte sau de ziua de mîine, din unele clipe de spaimă prin care trecuse. Dar în toate aceste rînduri, el și cu sufletul lui făcuseră una și aceeaș persoană. Acum însă simți, în păreții trupului, sufletul acesta ca pe o ființă alta, care crescu deodată spăimîntătoare, și-l mușca cu dinții, îl zgîria cu unghiile, voia parcă să-l sfâșie într-o parte, da, da, acolo, în stânga capului, să-și facă loc, să țîșmească afară pentru a se distrăma ca fumul în libertatea cerului. Cum nu s-a gîndit pînă acuma? Care, care a fost motivul ei să-l oprească? Că i-a fost frică în singurătatea casei din marginea orașului? Dar în toamna și-n iarna trecută, cînd regimentul i-a fost mutat vremelnic tocmai în fundul Moldovei, cum de-a stat doar cu Ion șase luni întregi? Cum, răspunde, cum? răspunde, cum? cerea socoteală, din clocotul sângelui răsculat pînă în cele mai profunde zăcăminte, sufletul domnului Naicu, frămîntîndu-l fără milă, ca holera pe Banciu, în căruță. „Phii… auzi, domnule, ce canalie!… Și cum făcea pe mironosița!…” Sbierea, care se întoreea radios ca un învingător, îl întrebă: — Ei, ai văzut cum i-am potolit? Și pe urmă, în șoaptă, la ureche: Amîndoi sunt pungași… Naicu îl apucă de braț și ceru socoteala din picioare: — Să mergem, Sbierea! — Unde mergem ‚,? — Ia, așa, haidem, te rog… — Haide, telegrafiază nevesti-ti că… — Aaa… Spre profunda mirare a lui Sbierea, Naicu se așeză iar pe canapea. Ochii i se luminaseră parcă de o licărire de mare inspirație, cum prietenul de atît amar de vreme, Sbierea, nu-și amintea să-i mai fi văzut vreodată.. — Ce e cu tine, măi? — Sbierea, nu-mi spuneai tu să-i telegrafiez c-am murit? — Ei și? — Nimic! haid… Și aruncînd banii consumației pe masă, domnul Naicu o luă înainte. — Ce-i, mă, unde te duci? Ce ți-e? Pînă la poștă, lui Sbierea i se păru că amicul Naicu bate rău de tot cîmpii. Cînd acolo ticlui pe pupitrul de scris telegrama către nevastă-sa; crezu chiar că a înnebunit de tot. Căci vîrful condeiului, pe care domnul căpitan îl mînuia înfrigurat, ca sub amenințarea holerii, însă aceste urme curioase: „Căpitanul Naicu încetat din viață, astăzi 25 iulie, făcîndu-și datoria în mijlocul holericilor din compania sa”. Și dedesubt semnătura: „Sbierea”. — Dar ești nebun de legat, Naicule! Ce e cu tine? Rupe hîrtia, nu te las s-o dai! Te rog, șterge iscălitura… — Sst, făcu domnul Naicu cu aceeaș lumină profetică În figură. Ssst! Păcăleala!… Știi… pe care o coc eu de mult nevesti-mi… de trei ani… Ți-am povestit eu ție odată… Cînd ieșiră pe poarta oficiului, Naicu se opri surprins, parcă dinaintea unei cunoștințe neașteptate. Îi apăruse închipuirea caraghioasă a soldatului Anton. Atît de schimonosit era năsucul acela cît un neg pe dovleacul de cap și atît de respingătoare namila greoaie de trup, că domnului căpitan îi fu rușine de pripeala lui. — Ei, haidem acum, ce mai stai.? îl îndemnă plictisit Sbierea. Naicu încă mai cumpăni o clipă dacă să oprească sau nu telegrama. Pe urmă mustățile lungi și blonde i se zburliră ca două păsăruici prinse de ploaie și, dedesubtul nasului cocoșat, rîsul său porni scurt și triumfător ca o trîmbițare de cocoș: — Mă, ce mai mistificare! Nici dracu n-a mai pomenit una la fel… Acuma e trei după-amiază. Peste un ceas, mult două, ea o primește. La cinci am pornit-o și eu. Iar la trei noaptea, Sbierea. Înțelegi, pfff, va vedea o vedenie în carne și-n oase. Sbierea! auzi tu? strigoiul bărbatului ei! hahahaha… spune, Sbierea?… dacă așa păcăleală a mai trecut prin capul cuiva? la toți… ha, ha… da la toți… hohoho… de la regiment să le-o povestești… ha, ha, ha… Cea mai strașnică farsă pe care am făcut-o vreodată… II [ modifică ] Cînd doamna Naicu primi telegrama, la început nu i-a venit să creadă. A rămas cu sufletul golit, apoi a început să tremure și fața i s-a îngălbenit deodată. Degetele lipsite de orice putere au scăpat alba scrisoare a morții, care pluti fluturînd veselă spre pămînt. Picioarele i se îndoiau; dacă n-ar fi fost soldatul s-o susțină, așa ca în teribila închipuire a domnului căpitan, s-ar fi prăbușit pe pavajul colțuros din curte. De atunci n-a mai știut nimic de sine. Nici n-a văzut rinjetul lacom al ordonanței, cînd a cuprins-o în brațe și a purtat-o pînă în casă, așezînd-o pe pat. Nici n-a văzut pofta desfrînată cu care i-a desfăcut bluza, lăsînd-o în cămașa decoltată; nici n-a simțit arsura buzelor lui unsuroase atingînd umărul ei. Căzuse în cea mai adîncă nesimțire. De la șase seara, cînd a primit vestea, și pînă după miezul nopții, a rămas ca ruptă de viață. Soldatul, care venea din cînd în cînd s-o vadă. ar fi putut crede că a murit de-a binelea, dacă umflarea înceată a pieptului nu ar fi dovedit zvîcnirea necurmată a vieței. Atunci a început să-i pîngărească trupul cu ochirile lui poftitoare. Mai ales ridicarea ritmică a sînilor îi rătăcea mintea. Părul despletit, lung, castaniu, se risipise în valuri încîlcite pe albul cearceafurilor, fusta subțire desemna ațîțător conturul rotund al pulpelor și șoldurile pline. A privit-o mult timp așa; apoi, într-un tîrziu, a tresărit la o mișcare bruscă a corpului înțepenit. Atunci s-a strecurat pe nesimțite afară. Ea a deschis ochii mari, căprii, oprindu-i mirată în împletitura de zugrăveli aurii a tavanului. Pe urmă s-a mirat și mai mult văzîndu-se trîntită în pat, singură; și-a adus aminte pe dată amarnica veste. A înfundat capul în perne și a început să plîngă înăbușit. Afară, o lumină slabă licărea în odăița soldatului. Anton urmărea cu degetul șirurile depeșii, silabisind greoi. Cînd sfîrși, rînjetul de broască îi tăie din nou figura în două. — Care va să zică, acum e acum! bolborosi el. De ce n-am avea și noi dreptul adică… Dar vorba nu avu tăria să urce pînă-n culme suișul pe care se avîntase gîndul. Însă ideea, care i se deschisese acolo, în minte, îl făcu fără voie să izbucnească într-o hohotire năstrușnică de rîs. Ferestrele zornăiră speriate parcă de zgomotul acesta teribil, ieșit din pieptul lui herculean. Și-n puterea nopții, în curtea lungă și pustie, hohotul acesta înfioră liniștea deplină cu izbucnirea lui, ca un răget de dihanie în singurătăți. Ea-l auzi de-acolo, de sus, din odaie. Suna atît de nepotrivit cu starea ei sufletească, încît i se păru deodată straniu și înfricoșător. Suspinele încetară. Inima începu să-și iuțească bătăile; un fior o zgudui din creștet de-a lungul trupului. Simți plutind în jurul ei un duh de amenințare. Acum domnea o tăcere apăsătoare în odaie. Flacăra lămpii pîlpîia trist și bîzîitul ei monoton se ștergea ușor, confundat cu liniștea de moarte. O scutură un tremur. Aștepta cu înfiorare hohotul să se repete. Și numai tîrziu, prinse să se liniștească. Atunci tristețea o cuprinse în mrejile dulcei sale amărăciuni. Întîi gîndul i se acăță de o întîmplare uitată din copilărie, pe care nici acum n-o înțelegea lămurit. Dar amintirile aruncate așa de departe se întoarseră grămadă și se văzu în preajma războiului, ascultînd povestirile domnului căpitan despre măcelurile din Kirkilise și Adrianopol. Domnului căpitan Naicu îi plăcea mult s-o vadă îngrozită de isprăvile războinice băsmuite seara cu o crudă plăcere, adăugînd toate floricelele stilului oratoric-patriotic, unicul din care-și încherbase educația și viața sa ostășească. Dorea războiul cu înverșunare la un pahar de vin după masă; ba chiar după mai multe pahare se înfuria rău contra celor ce nu „ne trimet mai repede să facem pace în Balcani”. Dar, ca și odinioară cînd era vorba de părerile lui de ateu, ea nu aproba deloc astfel de dorinți. Ideea că ar putea muri curînd o deznădăjduia cu atît mai mult cu cît discursurile lui războinice i se păreau adevărate cobiri, iar încăpățînata lor repetare, un semn sigur că nu va scăpa, ca unul ce-și dorește moartea cu atîta îndărătnicie. Gîndul acesta o neliniștea într-una, o făcea să închidă ochii noaptea tîrziu de tot și o trezea totdeauna cu cîteva ceasuri înainte de faptul zilei. În diminețile acelea, spre mirarea lui, Naicu o găsea ținîndu-l încleștat în brațe, tocmai pe ea, atît de pudică în intimitatea vieții lor de căsnicie. Atunci veniră zilele mobilizării. Cînd clopotele bisericilor anunțară războiul, ea avu cîteva dezlănțuiri de plîns. Încetul cu încetul numai, se potoli. Observase că și el e cam uluit de război, cu tot eroismul de care dăduse dovadă înainte, cînd luau vinul după masă. Ba de la un timp, domnul căpitan bătea chiar bine de tot în retragere. — Nu de altceva, frate, dar nu vezi?… holera asta păcătoasă! Așa însemnează să mori ca un adevărat erou pe câmpul de onoare? Trebuie să lupți, i-auzi! cu vibroni și cu tulumbe! Mă rog, te duce la moarte, ca vita la tăiere… Și ce moarte, domnule!… ce moarte!! Unde e eroismul? Din clipa aceea se sili să nu mai izbucnească în fața lui. Se străduia din greu să nu pară întristată. Îl încuraja, Îl copleșea cu o samă de drăgostenii femeiești, mai deseori copilărești, căci, cu toți anii ei maturi, era departe de a fi o femeie. Uneori se prefăcea chiar veselă. Ba, cînd îi schimbase soldații, îl sărutase cu un adevărat avînt de bucurie. Și nu fusese prefăcut avîntul acela! Căci puțin îi păsa de va rămîne cu Ion sau cu Anton. Dar chiar în dimineața aceea o bătrînă slăbănoagă, cu fața de ceară și zbîrcită ca stafida, cu nasul încovoiat în jos și cu bărbia încovoiată în sus, un curat chip de vrăjitoare, se tîrîse pînă-n curtea domnului căpitan, sprijinindu-și corpul tremurînd de un toiag. Îi spusese că e mama lui Anton, că n-are decît un copil, că-n război o să moară și acela, și că o roagă să înduplece pe domnul căpitan să-i lase feciorul în țară, vistavoi în curte. Dar cînd văzuse că Aurelia nu-i răspunde, preocupată de propria ei durere, începuse să plîngă, să se zvîrcolească, s-o țintească amenințătoare cu ochii ei de vrăjitoare. Căzuse în genunchi, făcînd mătănii pînă-n pămînt, blestemînd pe cei cari îi vor lua flăcăul și amenințînd cu acatiste pe la mănăstiri, în urma cărora dușmanii copilului și cei ce nu vor să-i dea o mînă de ajutor aveau să îndure ispășiri groaznice. Și vocea ei uscată și scîrțîietoare zugrăvea atît de înfiorător și cu atîta amănunțime pedepsele lui Dumnezeu și ale iadului abătute peste omorîtorii lui Anton și peste cei cari-l duc la moarte, că doamna Naicu, speriată de izbucnirea aceasta de bocete și de blesteme, hotărî să nu se lase pentru nimic în lume pînă nu-și va îndupleca bărbatul să schimbe soldații. Întreaga ei copilărie petrecută în fumul de tămîie, alături de mătușe-sa starița, îi aducea o grămadă de pilde, care de care mai înfricoșate, de unde se dovedea vădit ca ziua puterea de neînlăturat a teribilelor acatiste. De bună seamă ea nu povesti domnului căpitan nimic din cele întîmplate; era sigură că dînsul avea să rîdă de temerile ei copilărești și va da în brînci, afară pe poartă, pe bătrînă. Însă cînd el primi în sfîrșit să-i schimbe, în urma altor argumente, născocite de dînsa în locul celor adevărate, nu se putuse stăpîni să nu-i sară de gît, fericită că așa, fără ca el să știe, îl ferise de la o primejdie pe cît de înfricoșătoare, pe atît de sigură. Plecarea fusese tristă. Ca să-l încurajeze, se silise să pară mîngîietoare, curagioasă, veselă. După ce se depărtase însă în trapul calului spre cazarmă, cînd dispăru cu totul în praful drumului, fusese cuprinsă de aceeaș sfîrșeală ca și astăzi la primirea telegramei și nu avusese tăria să meargă la ieșirea din oraș a regimentului, pe la podul de peste Olt. De atunci vremea o petrecuse urmărind cu inima strînsă coloanele gazetelor în care erau trecuți cei morți. Îndoi numărul rugăciunilor cu tîlc înțelese numai de dînsa — cheie a vieței cu care o înzestrase în mare mister mătușe-sa starița — și reîncepu cu și mai mare ardoare să cerceteze cu măsuța ei văpsită în negru și fără cuie, viitorul acesta neliniștitor ce uneori i se părea că se deschide dinainte-i ca un abis năprasnic, ascuns sub pajiști smălțuite și momitoare, în care piciorul înaintează fără grijă. În toată această vreme, Anton părea că-și face serviciul cu vrednică și supusă credință. Se învîrtea în jurul ei liniștit și greoi, muncind totdeauna fără să scoată un cuvînt, ca un animal credincios. Se bizuia mult pe dînsul. În singurătatea aceea, corpul lui de taur și ideea că el o veghează cu recunoștință erau chezășii puternice că n-avea a se teme de nimic. Iar zilele treceau astfel monotone și pustii, pînă ce vestea groaznică îi căzu în mîini… Bună parte din trecut i se perinda acum prin minte. Apoi, cînd nu mai avu ce să-și reamintească, viitorul îi apăru deodată nesigur, șters, gol… Să se întoarcă la mătușe-sa?… În închipuire prinse să i se zugrăvească chilia de mănăstire, cu lăzi lungi, ascunse în velințe moi, drept scaune și paturi, iar pe pereți, cu scoarțe multicolore, în care un sfînt Gheorghe de arnici strălucitor ucidea un balaur la fel, sau o barză ciugulea rîme din rîu. Printre ele, de asemenea, icoane vesele de metal, sau mohorîte, afumate și nedescifrabile, din lemn sfînt, adus de la Sfîntu Munte. Dar, Maica Minodora, zgîrcită din șale și cu umerii obrajilor ascuțiți, nu mai avea s-o ducă mult… Și Aurelia se vedea chitind scoarțele moi în lăzi și așezînd deasupra oalele smălțuite de pe polițe și tava cea mare, de argint, și cuțitele cu mîner de os dăltuit de pe mese și filigenele scumpe și toate celelalte lucruri ale bunicii. Și se vedea cu lăzile închise, în căruțe mici de munte, luînd-o pe un drum lung, întortocheat și numai praf, un drum ce parcă tot ocolește și nu mai ajunge niciodată într-un loc anume. Dar care e locul acela? Drumul întortocheat s-a întors de la sine, iar căluții cu urechile blegi trag înapoi căruțele mici, cu lăzi mari cît niște coșciuge de popi groși, spre aceeaș poartă boltită pe care o părăsiseră cu puțin înainte. Și maica Aurelia se întrezărește în costumul negru, privind prin ferestruica chilioarei cum ani după ani se scurg triști, pustii, greoi… În odăița lui, Anton privea cu ochii tulburi nestatornicia flăcărei mohorîte a feștilei. Lumina se desprindea cercuri-cercuri din sîmburele fără astîmpăr al focului de lumînare, încununîndu-i capul într-o aureolă mobilă și singerie. Zadarnic însă se proiecta pe vagile proeminențe ale figurei primitive; zadarnic părea că se mistuie sub strașina stufoasă a sprîncenelor aspre: era cu neputință să răzbată prin pielea de ciubotă ca să fecundeze vreun gînd în creierul opac. Stereotip, memoria reproducea doar dialogul acela dintre el și Ion, cînd venise să-l schimbe: — Mă băiatule, să nu faci ca mine, că tot ca mine o păți …? — …te gonește și pe tine repede, repede… — Ce să nu fac, frate-meu? — De ce crezi tu, bă, că cucoana ține morțiș să rămîi în locu-mi? — He, he… tu să trăiești, băiete… păi mămuca e meșteșugăreasă mare… păi cînd ți-o face ea de… lasă, nu mai ști și tu… — Prost ești, mă… tot ca mine, frati-meu…” Și-n necazul lui fără margini, că era luat în război, tocmai el care se obișnuise atît cu ideea rămînerei în țară, Ion începuse să-i înșire vrute și nevrute, înțelese, și neînțelese, strecurîndu-i în cap cu ocoluri din ce în ce mai puțin largi, pe care în șiretenia lui țărănească le socotea foarte trebuincioase pentru o mai zdravănă convingere, ideea că, fără doar și poate, cocoana ține să rămînă c-o ordonanță tînără, voinică și mai cu seamă îndrăzneață, nu cu un moloman, cum s-a arătat el să fie și cum îi părea rău acum c-a fost. — Crezi tu, bă, că la cocoane d-ăștia cu pielea subțire și cu vopsea pe ochi nu le trage inima mai bine la un flăcăiandru,, colo voinic, de țară, decît la un moșuleț hodorogel? Păi, tu știi, bă, povestea cu ciobanu și cu nevasta arindașului! Ia ascultă colea… Anton a ascultat poveștile celuilalt,, îăsîndu-se în voie furat de tîlcurile viclenei anecdote. Dar gîndul ascuns nu i-l pricepu Anton. Căci Ion, știindu-l cel mai nătărău din companie, gîndea așa, să-l împingă la vreo nătîngie boacănă, care să-i grăbească reîntoarcerea. Cine l-ar fi crezut pe bleg, spunînd la judecată că el l-a îndemnat? Rămas singur, mormanul de carne la început șovăi. Dar făptura stăpânei, atît de plăpîndă pentru dînsul, se aprindea ca o flacără tot mai vie, umplîndu-i tot ce putea fi imaginație în capul enorm. Luarea-aminte pe care Aurelia i-o arăta, grija de nu-i lipsește ceva, glasul prietenos în întrebări, în porunci, în vorbele de toate zilele, sfîrșiră a-l lumina pe deplin. Avea dreptate Ion. Unde s-a mai văzut atîta duh de blîndețe la o căpităneasă? „E tinerețea, Anton, flăcăule, care cată tot tinerețe!…” Odată năluca aceasta cășunată, nimic n-o mai putea dezrădăcina; căci în strimta încăpere a creierului nu mai era loc și pentru vreun alt gînd precumpănitor. Totuși nimic n-ar fi putut să-l hotărască a fi mai îndrăzneț și cu altceva decît cu ochii rotiți spre dînsa mai mult pe furiș. E1 știa una și bună: femeia, cînd i s-a făcut de dragoste, cade de la sine, ca poama. Și aștepta, în cea mai deplină siguranță, coacerea deplină a fructului. „He, cînd i-o veni năbădăile… mă strigă ea singură…” În seara asta însă boldul poftei păru să-i dea ghes mai cu îndrăzneală ca de obicei Dar o adiere poltronă de înțelepciune, la urmă de tot, îl sfătui încă să nu se pripească. El o ascultă rînjind: „Acum trebuie lăsată să-l jelească nițel, creștinește…» …Dar dacă n-o fi murit, și Sbierea s-o fi grăbit să-i vestească sfîrșitul, fiindcă boala îi păruse prea grozavă pentru ca doctorilor să le mai rămînă vreo nădejde? Atunci Dumnezeu i-l va lăsa, căci credința i-e atît de limpede, încît îi poți vedea tăria ca lespedea de piatră printr-un rîu de munte. Întocmai ca la Avraam, mântuirea va veni la urmă. Se poate chiar ca zorii zilei de mîine să-i aducă lumina vestei celei adevărate, că totul n-a fost decît halucinație, căreia Dumnezeu, în marea lui bunătate, a dat-o pradă în noaptea aceea, pentru o mare încercare a sufletului și a credinței. Doamna Naicu întoarse ușor capul la măsuța de noapte și mîna ei se îndreptă tremurînd spre hîrtia mototolită acolo. O desfăcu cu încetineala degetelor ei slabe: Ce-ar fi! Ce-ar fi, dacă slovele ar fi dispărut dintr-însa! Dumnezeule, ce minuni nu Împlinești tu în nestrămutata ta bunătate! Ea desfăcu hîrtia și literele dispăruseră într-adevăr. Erau numai niște socoteli cu creionul. Dar minunea trăi numai un moment, numaidecît apoi își aminti că socotelile le făcuse chiar ea de dimineață pe hîrtia aceasta de caiet, care nu aducea nimic cu o telegramă. Totuș, unde putea fi telegrama? De ce nu e lîngă ea pe pernă, pe așternut sau pe jos? Se ridică într-un braț și privi cu luare-aminte în jurul patului, pipăi pe sub plapomă, pe sub dînsa, în groapa pe care trupu-i o făcuse în salteaua moale. Dar nimic, nici o telegramă! E doar mosorul cel alb, cu care se jucase pisica, iar dincolo o cîrpă, o batistă. Doamne! dacă ar fi astfel î Dacă a fost numai o încercare a nepătrunsului! Al cui era doar rîsul acela așa de puternic, în noapte, pe care l-a auzit îndată după deșteptarea ei? Nu-l cunoștea al nimănui dintre cei dimprejuru-i. Așa de puternic nici Anton nu putea să rîdă; și el nu rîdea niciodată… Doamna Naicu clătină capul cu tristețe. Era prea obișnuită cu astfel de ațipeli ale cugetului în plină ziuă și-n plin lucru gospodăresc, ca să nu se teamă că tot ceea ce-i trecea acum prin gînd nu era decît tot deșarte năluciri. Și se lăsă totuș dusă de ele, fiindcă îi rămîneau singura mîngîiere. O, dacă ar fi fost un război de adevărat, cu gloanțe și cu obuze, cel puțin l-ar fi adus rănit! Cu ce iuțeală ar sări din pat, ar trezi soldatul, l-ar trimite în oraș după medicamente! Și se vedea grăbită în jurul patului, dîndu-i primele îngrijiri ca o soră. Sau dacă e mort — și cînd mosorul gîndului se opri aci, își simți sufletul inundat de o intensă lumină, ca și cînd tavanul ar fi crăpat în două și prin poarta deschisă a cerului ar fi văzut tronul dumnezeiesc — dacă e mort, de ce nu vine sufletul lui s-o scape din aceste neliniști, ca în cărțile cu minuni și taine, cu care umpluse podul? „Hai, vino și tu, e atît de bine aici unde sunt eu!…” Și atunci durerea ei, pe care o simțea tare ca o piatră ascunsă în dosul acestor gînduri, s-ar muia deodată, s-ar topi ca ceara unei lumînări. În sînge i-ar alerga numai flacăra veselă a bucuriei, căci sfîntul duh i-ar arăta ca și lui Pavel, călătorind spre Damasc, minunea adevărului etern și singur adevărat. Însă nu s-ar grăbi să urmeze de îndată pe domnul căpitan; ar mai zăbovi cîteva zile pentru a lăsa timp și bietei țărîne de trup să se dea bucuriei pentru zdrobitoarea bucurie a sufletului. Ce uimitoare și totală schimbare, din jalea cea mai cruntă, la bucuria cea mai sfîșietoare! De ce nu vine sufletul lui? Și-l închipui mai întîi ceva abstract, o suflare ușoară adiind prin cameră, o formă străvezie, înfiripîndu-se alături de dînsa, șoptindu-i cuvinte dulci și armonioase ca o muzică, sau cu tîlc adînc, cum răspund spiritele de obicei prin masa cu paharul mișcător. Pe urmă și-l imagină din ce în ce mai concret, așa cum era el cînd trăia, chiar în uniformă, însă fără viață, palid, cu ochii ficși, goi de expresie, sticloși. Icoana aceasta o înspăimîntă. Vroi s-o alunge, dar gîndul nu-i dădu acum pace. Desigur, avea să-i apară ca pe patul morții, asemenea unuia care se stinge de holeră. Cu ochii în fundul capului, ca două găuri negre, cu obrajii scofîlciți, cu buzele supte, cu pîntecele scobit, cu picioare lungi și aduse, cu degetele închircite. Se cutremură. Din nou îi răsună în minte hohotirea puternică de adineaori. I se părea că vede pe bărbatu-său alăturea, un holeric muribund, rîzînd sălbatic, privind-o dezmățat, gata s-o apuce cu mîinile lui ca niște gheare. Și la fiecare mișcare a vedeniei ea auzea trosnituri seci de oase. Simți trupul muiat în sudoare fierbinte și în sudoare înghețată. În locul luminii dumnezeiești, senzația pustiului o înecă cu totul. Rămăsese încremenită pe marginea patului, strînsă ghem, temîndu-se să facă cea mai mică mișcare, cu ochii țintiți într-un gol al odăii în care părea că stăruie încă vedenia înspăimîntătoare a holericului. Pe urmă o idee mîntuitoare o întări. Își aduse aminte de Anton soldatul. Nu era singură! Vlăjganul acela uriaș o va apăra de toate iazmele iadului. I-a făcut atîta bine! Și-n gîndu-i văzu uriașul cu pumnii pietroși sărindu-i în ajutor. Dar o întristă de tot imagina ce i se năzări atunci: pe Anton alungînd umbra bărbatului. — Doamne, ce prostii! vroi să zică tare — dar abia se auzi printre buze — ca să alunge vălmășagul haotic și deznădăjduit de gînduri. Doamne! Dar oricum va fi să-i apară bărbatul, nu va striga după ajutor, nu-l va izgoni. Numai să vie umbra aceea… și ea va găsi destul curaj ca să întîmpine minunea, adevărul… — Dar Anton o fi dormind? Se gîndi să se ridice din pat, să privească pe fereastră. De va fi lumină, îl va chema să se culce sus, în antreu. Vroi să se ridice; distanța de la pat la fereastră i se păru însă o veșnicie și renunță. Prinse totuși de veste că lampa începuse să pîlpîie. Se isprăvea gazul. Gîndul că ar putea rămîne pe întuneric întrecu toate spaimele de pînă acum. Trebuia să cheme ordonanța. Se sprijini în coate pe perini. Și ochii îi căutară fereastra. Rămase înmărmurită. Acolo, în dosul geamului, lumina palidă, ce răsfrîngea lampa pe stinse, mîngîia un cap aproape șters în negură, un cap gălbejit ca de mort. Avu doar timpul să-i vadă o gură uriașă, rîzînd cu toți dinții, și doi ochi atît de lucitori, că parcă rîdeau și dînșii. Încolo nu mai putu să vadă nimic. Căzu pe perini cu ochii măriți de groază, ținîndu-și suflarea. Flacăra lămpii pîlpîia rar și apăsat, avea din cînd în cînd tresăriri grăbite, împroșcări subite de lumină, apoi slăbea iarăș necontenit, făcînd pe nesimțite loc întunericului. Din gîtlejul ei scăpă de-abia auzit, aproape nearticulat, slab ca și lumina ce se stingea pe îndelete, ceva, un cuvînt, un nume: — Antoni… Apoi, ca și cînd ar fi prins curaj, numai la pomenirea acestui nume, nevoia de a striga o cuprinse deodată. Și începu să urle, întîi puternic, apoi, obosind, din ce în ce mai slab. — Anton!! Anton… Anton… Pe urmă își vîrî capul m așternut, ca și cînd ar fi vrut să. se ascunză… Zgomotul inimii, pornită într-o bătaie deznădăjduită, fără frîu, trecînd prin puful pernelor, îi venea la ureche puternic, uriaș, ca larma unui mai care bătea surd din adîncul pămîntului. În ropotul acela, abia putu să distingă scîrțîind ușor ușa antreului, pași înăbușiți, apoi ușa camerii. Cineva intrase. În urmă nu mai auzi nimic. Secundele treceau ca anii. Atunci începu să urle din nou: — Anton, ajutor! Anton! Strigătele răsunau prelungi, horcăite. — Anton, Anton…. Drept răspuns două mîini puternice o apucară de umeri, o întoarse cu fața în sus. Ea închisese ochii și acum strîngea tot mai tare pleoapele, apăsîndu-le una într-alta, parcă ar fi vrut să le contopească. Și glasul îi horcăia înainte, fără înțeles, ca un gramofon neoprit. — A… ttt… n… Atunci simți deodată pe gură un sărut rece, acru, lung, neisprăvit. Strînse buzele și repetă doar în fundul gâtlejului numele acela care nu se auzea de astă dată decît ca un gemăt stins, de animal ucis. O mînă puternică zvîrli plapoma de pe dînsa numaidecît. Apoi corpul îi fu strîns, strivit aproape de alt corp, uriaș, tare, aspru și încleștat ca un trup de tuci. Abia acum înțelese că nu un duh se abătuse asupră-i. Și prinsă de un curaj, neașteptat, avu puterea să strige încă o dată, cu o năvală de disperare, numele ordonanței, deschizînd pleoapele.. Alături de dînsa, Anton, cu buzele aduse într-un rînjet lacom și îndobitocit, cu ochii sticlind de nebunie, cu liniile obrazului încordate de spasmul biruitor al faptei care trebuia în sfîrșit să se împlinească, o strîngea cu furie, înfiorat de poftă, gîfîind. Îl văzu într-o singură deschidere de pleoape, aplecat deasupra ei, cu dinții lați și cu părul tuns scurt, începînd jos de tot, pe fruntea îngustă de un deget. Buzele groase și lipicioase se tîrîră pe pielea fină ca o atingere de melc, brațele musculoase aveau puteri de minghinea; răsuflarea încinsă o pălea în obraz ca o dogoare. Avu un gest de surpriză, apoi de dezgust și îndrăzni o clipă să reziste. Dar omul era prea zdravăn și, în strînsoarea lui, împotrivirea se topi cu un țipăt slab, neputincios, scîrbită, goală de sufletul prăbușit deodată într-o adîncime necunoscută, într-o beznă fără fund. III [ modifică ] Îndată ce convoiul de care ajunse în curtea cazărmel, domnul căpitan scoase ceasul: — Fă lumină, Năstrapă! Un chibrit pîrîi pe cutie și o luminiță plăpîndă pîlpîi suflată din toate părțile de iazmele întunerecului profund, umed și ploios. — Două jumătate fix. La cîte ți-am spus că ajungem? — La două jumătate, să trăiți! — Este? — Este! — E, păi vezi? Așa știu eu să conduc marșurile! și pentru asta, vezi tu, tocmai pe mine s-au găsit să mă dea la partea sedentară. Zi țară românească și taci! Trîntind un bobîrnac în cozorocul chipiului, domnul căpitan sări de pe capră și porni să numere căruțele, dînd semnalul de adunare tuturor cărăușilor. Cînd fură toți în juru-i, domnul Naicu se simți dator să spuie câteva glume, la care gradații rîseră neobișnuit de zgomotos. Apoi, rupînd rîndurile, îi porni pe fugă la culcare și-o luă agale, fericit peste fire, spre gardurile din dosul cazărmei. De-acolo o potecuță îl scotea de-a dreptul la poarta cimitirului nou, mai făcea pe urmă la stânga — nici cinci minute de drum — și gata, „cuibul dragostei noastre”, cum îi plăcea să spună adesea Aureliei, cînd vorbeau despre căsuța lor. El trecu pe lîngă sentinela de la poarta din fund, care-l primi cu întrebări aspre și scurte, și-și aminti steaua răzleață de pe cerul bulgăresc, ce-i umpluse tot sufletul de dorul vieții de acasă. Așa că, după ce dădu parola, domnul căpitan tot mai găsi pentru soldatul încotoșmănat în șubă două glume în tașca sa cu pozne și o țigare în tabacheră. Pe urmă se lăsă dus de cărăruia șerpuitoare la vale, în adîncul oceanului de întunerec, a cărui răcoare burnițoasă îl înfrigura de plăcere, amintindu-i așternutul cald și moale ce-l aștepta la cîțiva pași. Cuibul dragostei domnului Naicu era răzlețit cu vreo cîteva zeci de metri de ultima casă a orașului — o potcovărie pitică — și mic, ca orice cuib. Așezat în fundul curții, n-avea decît trei camere: la dreapta, dormitorul, la stînga, salonașul, la mijloc, sufrageria, cum îi ziceau în timpul celor două mese, căci restul zilei lua denumirea de antreu. Cum intrai pe poartă, în dreapta curții înnălbea în noapte maghernița cu bucătăria și odăița soldatului; în stînga, se ridica parcă în coate scheletul legat cobză în fire de viță sălbatecă al unui soi de pavilion. De cum ajunse în dreptul gardului de stacheți, pe Naicu îl miră cele două dreptunghii de lumină nehotărîtă, pe care le zugrăvea spălăcit în noapte ferestrele odăii de dormit. Ai fi zis reflexul lunei, dacă noaptea n-ar fi fost mai întunecată decît chiar iadul, așa cum i l-a descris odată doamna Naicu, după o carte cu litere chirilice și cu coperte albastre înstelate cu aur. Și domnul căpitan nu-și mai putea ține rîsul, gîndind ce mai drac o să apară din iadul acesta la fereastra Aureliei. „Or că cetește pînă la ora asta, or a luat obiceiul să se culce cu lampa micșorată!” Se apropie de maghernița soldatului, bătu ușor într-un ochi de geam, chemîndu-l pe nume, cu glasul scăzut. — Antoane, băi Antoane! m’, n-auzi? Desfăcu ușa și intră înăuntru. Bîjbîi spre pat, tîrșind picioarele ca să-l deștepte. — Drepți, măgarule! Dar cînd văzu că patul e gol se supără; — A plecat după dragoste, lua-l-ar mama dracului. Las’ că vorbim noi mîine, boier Antoane! Bănuiala cea urîtă, pe care, decînd dăduse telegrama și pînă acum domnul căpitan o alungase cu atîta convingere și dezgust, îi păru acum cu desăvîrșire absurdă. Era un aer atît de stricat în odăița vistavoiului, că rîse din inimă de această stupidă bănuială. Descinse sabia ușor, ieși apoi în vîrful picioarelor și rîsul îl podidi iarăși, gîndindu-se că și pentru Anton, ca și pentru toți din oraș cari i-au aflat moartea de la poștă, el nu e nimic mai mult, nici mai puțin decît un strigoi, un veritabil strigoi. Mai ales întîlnindu-l așa în noapte, cine nu și-ar face cruce și n-ar stupi dinainte-i: „Piei, drace!?” Aci însă veselia i se mai ogoi puțin, socotind că unora dintr-înșii, bunăoară unei brute ca Anton, le-ar putea trece prin minte să se apere cu reteveiul, ba — mai știi? — chiar cu vreo armă de foc, de astfel de apariții imateriale. Crezu deci nimerit să reducă de tot partea întîi a programului de păcăleli pe care-l potrivise pe drum și se apropie cu mișcări îngrijite de fereastra din stînga. Se ridică în vîrful picioarelor și privi doar cu un singur ochi, ca să-și descopere cît mai puțin figura. Din colțul stîng al geamului, nu se vedea decît o parte a patului mare, pentru două persoane, partea în care ea doarme de obicei. La început nu putu să observe nimic, dar unul din cele din urmă spasmuri ale lămpii muribunde îi arătă tocmai ce vroia să vadă. Chiar în margine de tot, în cămașă, cu plapoma aproape căzută, ea se ridica încet într-un braț, privind cu ochi mari, mari, îngroziți, ceva în stînga patului, unde deocamdată Naicu nu putea să vadă nimic. „Ce-o mai fi și asta!”… gîndi domnul căpitan așteptînd o nouă izbucnire a lămpii… „Nu cumva i se fac arătările… să știi c-am nimerit-o…” Cînd lampa se umplu iarăș de lumină, Naicu era cu ochiul la pîndă; Aurelia scotea un picior din așternut. Căpitanul se piti repede și așteptă. — Oare m-o fi văzut?… După cîteva minute bătu în colțul ferestrii ușor și rar 2 una, două, trei. Repetă apoi ciocăniturile de trei ori, prăpădindu-se de rîs. „Ce-o fi pe inima ei, sărăcuța! Mare păcăliri ești, măi Naicule!” Un mieunat apropiat de pisică făcu pe fantomă să-și întoarcă speriată capul. Putința venirei neașteptate a lui Anton îi aminti din nou că trebuie să sfîrșească repede. Se agăță de cerceveaua ferestrei și-și propti picioarele în ieșitura de jos a zidului, căutînd cu vîrful cizmelor o bază solidă, ca să fie cît mai nemișcat. Pentru a-și da o înfățișare cu totul mormîntală, găsi nimerit să depărteze buzele una de alta, lăsînd vizibile cele două șiruri de dinți. — Ce-o să rîdă Sbierea! Și-și fixă ochii, pe cari se silea să-i ție cît mai nemișcați, asupra soției sale. De astă dată putea să cuprindă cu privirea tot patul. Nu observă însă nimic distinct, căci lampa era acum liniștită. Dar obișnuindu-se pe încetul cu semiobscuritatea dinăuntru, desluși cele două corpuri întinse unul Ungă altul; cu greu se puteau recunoaște în amănunt, în negura crescîndă. Nevastă-sa, tot așa de dezvelită, cu cămașa sfîșiată, aproape goală, privea atît de îngrozită spre fereastră, că ochii îi păreau două găuri de hîrcă; de bună seamă îl văzuse. Și-alături, într-o rînă, cu fața spre ea, un bărbat spătos, enorm, pe care nu-i fu greu să-l ghicească. Anton, hidos în umbra tot mai deplină dinăuntru, dormea adînc și horcăiturile lui lugubre se înțelegeau din convulsiunâle largi și încete ale pieptului. Domnul căpitan îi privea năuc; în uimirea lui, buzele îi rămăseseră dezlipite și dinții rînjeau fioros în noapte; era cu mult mai straniu decît voise să pară. Lampa, care acum răspîndea fîșii bizare de lumină prin despărțiturile mașinii, mai licări o dată, ca și cînd ar fi zîmbit văzînd mutra celui înșelat, apoi se stinse coperind cu valuri de negură nelegiuirea dinăuntru. Domnul Naicu n-a sărit din locul unde era; mai degrabă a căzut. Acum se luminase deplin. Furia îl năpădi deodată ca un torent brusc. Să-l înșele c-o ordonanță? Nemaiauzit! Și primul gînd îi fu la revolver. Se învîrti pe loc în tocuri și-o luă în trap vijelios spre maghernița din față… Dimensiunile pronunțate ale pîntecului său nu-l lăsau însă să fugă cum ar fi dorit; oricît întindea piciorul, săriturile rămîneau tot scurte și știftorii cizmelor băteau caldărîmul în aceeași cadență repede și îndesată.. Dar cînd fu la cîțiva pași numai de ușa bucătăriei își aminti că lăsase numai sabia și chipiul acolo, iar tocul revolverului, agățat de-o curea trecută pe subt epolet, nu putea fi decît obiectul acela dureros ce-l tot lovea în șold de cînd se pusese pe fugă. Atunci, fără să se oprească, făcu o curbă largă, pe care avîntul luat în goană o întinse chiar pe lîngă portița de la drum și, revenind cu fața spre casă, continuă să alerge în acelaș buiestru mărunt, potolind cu o mînă năbădăioasa agitare a tocului de revolver și cu alta silindu-se să scoată din el arma răzbunătoare, sistem „Steier”, cu opt focuri. Întâmplător, însă, aproape de scară, poticni și se prăbuși lat pe brînci. Anna îi sări din mînă și căzu atît de apropiată de ochiul drept, că, cu tot întunericul, văzu gura țevii îndreptată amenințător spre dînsul. Un moment ochiul omului și gura armei se priviră fix, în tăcere. Ochiul mărit, înspăimîntat, bulbucat de groază, rostogolindu-se nervos în orbită în așteptarea înfrigurată a clipei teribile; gura mică de oțel, nepăsătoare, nemișcată, mută, parcă ironică în muțenia ei. Un moment, cît o veșnicie, de slăbiciune, de totală lipsă de voință; un moment în care domnul căpitan, cu tot pericolul apropiat și decisiv, nu putu să facă nici cea mai mică mișcare, ca și cînd pămîntul de care se lipise îi supsese brusc orice energie. Dar momentul acela trecu, și mai trecu unul, și încă altele, și gura țevii rămase liniștită, căci piedica era pusă. Cînd își aminti de acest lucru, văzu cu uimire că acum putea să-și miște în voie și mîna și piciorul, cu toată durerea ascuțită ce-i creștea în genunchi, de parcă i-o scurgea cineva acolo printr-o tulumbă. Se sculă făcîndu-și cruce și înjurînd printre dinți. Cînd vroi să ridice arma, durerea fu atît de crîncenă, că șovăi și se așeză gemând pe cimentul primei trepte, întinzînd cu multă greutate piciorul de cvincvagenar, din care parcă tot sîngele și toată măduva se scurseseră în genunchi, unde ardeau cu flăcări chinuitoare. Spaima prin care trecuse, durerea crîncenă și furia care se întorsese în sufletu-i cu și mai mari puteri clocoteau ca apa fiartă în capu-i, apăsînd cu atîta putere în țeasta țuguiată, de-o simțea ridicîndu-se ca un capac de oală. Și-n aburul vînzolelei în care i se zbăteau creierii trecu ca o scînteie zguduitoare ideea că ea, în timpul acesta, ar fi putut trezi pe Anton și că el poate îl pîndește acum de după ușa antreului, gata să-l atace pe la spate. Domnul căpitan se simți nevoit deci să se tîrască din nou pînă la revolverul rămas în țărînă și să revină la locul de odihnă, năbușindu-și cu eroism de martir ucigătoarele dureri. De astă dată se așeză în așa fel pe scară, ca piciorul îndurerat să fie întins cît era de lung pe cimentul rece și înviorător al treptei, iar pieptul și fața să fie ușor îndreptate spre ușa de unde ar fi putut țîșni inamicul neprevăzut. Cu toate că revolverul se contura solid în pumnul strîns, domnul căpitan nu se simțea deloc la indemînă. Dacă primul glonț îl scapă pe bandit, ce se face el cu piciorul zdrobit? Drace, cine l-a pus să se repeadă așa, ca dezmeticul? Lucrurile astea se fac pe îndelete și cu plan, ca la război. Ce folos dacă dobori inamicul și cazi și tu? Dar poate nemernica n-a sculat pe bandit. Sau dacă l-a trezit, măgarul a convins-o că a fost doar o părere a ei și-a potolit-o. „Dă-le, Doamne, gîndul ăl bun! Ține-i, Doamne, pîn’ mi se alină piciorul!…” Domnul căpitan uitase că era ateu și făgădui lui Dumnezeu cu jurămînt că n-are să-i omoare nici el, dacă-i dă viața. Și pentru a dovedi acest lucru celui către care se întorceau acum gîndurile lui, își demonstră singur, izbutind să se convingă ușor: întîi, că mai sunt pe lumea aceasta tribunale, procurori, comisari de poliție, care sunt gata oricînd să-și ia asupra lor sarcina de răzbunători ai onoarei ultragiate, așa că el tot nu rămîne în pagubă; în al doilea rînd, că nu e exclus, nemernicii dinăuntru să se fi pus în defensivă, gata să respingă, pe moarte sau viață, orice atac din afară. „Or ca să-ți expui viața pentru o ordonanță și pentru o femeie care se dă unei ordonanțe, înțelegi, Naicule, că nu-i de demnitatea ta…” Nu mai rămîne îndoială, așa va face! Uite, piciorul a început să se potolească. Cum se va liniști de tot, cum va porni la procuror, să-i arate decăderea femeii acesteia, noroiul murdar în care se bălăcărea cu complicele ei și-apoi s-o alunge cu dispreț în noapte ca pe-o netrebnică. Să se ducă la țară, la Anton… și mîine, poimîine, cînd s-o sătura de ea, s-o alunge și bruta… „și să te vedem, madam Naicu, atunci, cum mai dai cu spiritu…” Dar aproape imediat, un alt șir de idei îi lipi din nou de cimentul treptei piciorul care începuse să se agite; căci îi veni numaidecît în minte scandalul, șoaptele lumii, multiplele povești scornite în asemenea împrejurări, hohotirea imensă a întregului oraș. Un ofițer și-a prins nevasta cu vistavoiul și drept pedeapsă… s-a dus să-și deștepte prietenii, să-i aducă martori pentru divorț. Un ofițer! Și-i veni în minte mutra contractată a lui Sbierea, gata să izbucnească într-o explozie de veselie: „Da-i trăseși o farsă, măi Naicule, de nu s-o mai gîndi în viața ei la vedenii! Păi, de ce n-ai tras, iubitule? doar aveai revolver. Toți te-ar fi aprobat, dacă-i curățai. I-auzi! Pe cînd tu-ți periclitezi viața în țări străine pentru patrie, ea te înșală cu propria ta ordonanță, c-o deșcă idioată, cu un tîmpit, o scîrbă, pe care puteai s-o bați de cincizeci, de-o sută, de șaizeci de mii de ori pe zi, fără să-ți ceară nimeni socoteală! Un imbecil, un scelerat… un… un… un… o…. un incult (exclamă, în sfîrșit, nemaigăsind alte invective)… Și unde mai pui că erai în dreptul tău… legea nu-ți făcea nimic… Halal căpitan!… M-ai făcut de rîs; nu-mi trebuie prieteni ca tine, ești nedemn de-un adevărat militar.” Și-l văzu batjocorind vechea lor prietenie în fața camarazilor, istorisind cu izbucniri de rîs, în hazul general, povestea cu farsa cea grozavă, la care se gîndise trei ani de zile. Și-odată cu veselia lui Sbierea, domnul căpitan mai auzi și hohotele ascultătorilor, ale tuturor acestor ofițeri bătrîni și tineri, oh, mai ales ale acestor secături de ofițeri tineri, care-și băteau joc totdeauna de farsele dumnealui; nu se sfiau să-l ia peste picior, ori de cîte ori făcea vreo stîngăcie la cîmp, la școala de regiment, și șopteau pretutindeni că e un moș-teacă și c-o să putrezească tot căpitan. Dar ce-l făcu să salte numaidecît de pe scara de piatră, uitînd și dureri și tot, fu de fapt vocea pițigăiată a lui Scăișteanu, a nesfîrșitului ăluia de maior cu care avusese o gravă neînțelegere pe vremuri. „V-am spus eu de atunci. E un laș! De ce n-a îndrăznit să mă provoace la duel, doar îl insultasem. V-am spus: e militar și nu îndrăznește să tragă un foc de armă. E un fricos!” Fricos! El fricos? Asta nu! Nu se bătuse în duel pentru că era împotriva unor astfel de mascarale. Dar avea să dovedească acum lui Scăișteanu că era un mincinos. Avea să dea un exemplu să meargă pomina. Doar nimeni nu s-a mișcat în camera nelegiuiților, deși a trecut atîta timp; cu siguranță, nemernicii n-au habar de ce-i așteaptă. Iar durerea din picior a trecut! Domnul căpitan o simte cum se depărtează din genunchiul înflăcărat, ducînd cu ea șuvoaie de furnici ce se răspîndesc de la gleznă pînă la șold. De bună seamă dorm duși! Domnul căpitan vedea acum numai sînge dinaintea ochilor, o băltoacă mare de sînge și-n mijlocul ei două corpuri lipsite de viață, ciuruite de gloanțe. Vedea sînge și nu se înspăiminta deloc. Mai mult chiar, forța închipuirea ca tabloul să fie și mai sinistru. Hotărît, grav și neînduplecat, fără să mai dea răgaz o clipă gîndului, se ridică, potrivind și mai bine revolverul în scobitura pumnului. Băgă atunci de seamă că piedica rămăsese tot pusă. „Doamne, da ce ți-e, Naicule? se mustră. Te-ai prostit de tot. Zi, dacă te-ataca găliganul, mă curăța cu revolver cu tot…” Țăcănitul metalic al limbei mici de oțel îl preveni că trebuie de acum să umble cu multă luare-aminte. Urcă deci scara cu grijă și se bucură că nu șovăie deloc. Ușa antreului era neîncuiată; o crăpă ușor, fără zgomot, cît s-ar strecura prin deschizătură. Dar nu pătrunse pînă ce urechea încordată peste fire nu-l asigură că nu e nimeni în dosul ei. Stătu o clipă în loc, ca să se orienteze în bezna adîncă dinăuntru. O luă apoi binișor spre dreapta, ținîndu-și suflarea.Dar în bîjbîiala de orb doborî fără voie un scaun greu de pluș. Bufnitura și vuietul prelung și jalnic al mobilei căzute îl sperie și-l dădu doi pași înapoi. Își ciuli urechile; dinăuntru se auzi ceva ca o mișcare grăbită, întretăiată de cîteva scîrțîieturi ale patului și înăbușită îndată. Pe urmă nimic. El mai așteptă totuș cîtva și zgomotele venite din dormitor parcă-l domiriră de-un lucru, mărindu-i curajul… „Prima condiție, să-ți dai seama de poziție și să știi unde-i inamicul…” „Dar dacă s-or fi deșteptat tocmai acum?” Și pe urmă, ca și cînd și-ar fi răspuns la propria întrebare: „Tocmai! De ce m-oi fi codind atîta? Repede, Naicule, acum e acum… pînă nu se pregătesc.” Ajunse la ușă ca împins de-o voință străină, pe care nu și-o cunoștea. Cînd puse însă mîna pe clanță, avîntul zbură tot așa de repede precum venise. Dacă bestia o fi luat obiceiul să doarmă cu toporul sub căpătîi și acum îl așteaptă în dosul ușii, gata să pocnească orice cap și să reteze orice mînă s-ar strecura prin deschizătură? Înfiorat, parcă ars de mînerul lucitor de alamă, domnul căpitan trase brusc mîna și se dădu înapoi: „Ce era să fac?” Ezitarea aceasta îl supără însă îndată. „Asta e pură copilărie, Naicule. Caraghioslîc. Hai! Înainte!” Însă nu făcu nici un pas, căci un mare gînd îl opri la timp. „N-ar fi mai bine pe fereastră? Aah… perfect! Cum nu te-ai gîn…” Se-ntoarse în loc și făcu iarăș plin de hotărîre un pas: „Nu!” Ca o lumină vie, neașteptată, îi veniră în minte revolverele celelalte, pe care le lăsase la plecare atârnate pe panoplia din dormitor… Să știi că mișeii le-au cumpărat cartușe… Și imediat își înfățișă pe cei doi complici, unul la fereastră, altul la ușă, cu armele întinse, cu degetele pe trăgaci. „S-au pregătit ei, canaliile, pentru orice întîmplare neașteptată… Au prevăzut ei totul, nici nu se poate altfel… Hm… Ce e de făcut?… În orice caz, pe ușă sunt mai ferit… hm… mare comedie… La urma urmei, îmi fac datoria de soț și militar. Deschid puțin, trag și plec. În furie, omul nu știe unde trage. Ah, deșiratul de Scăișteanu, cu rîsul lui de berbec! De înțeles să aibe ceva cu Naicu, dar ce-i făcuseră lui ăști doi oameni, de ținea cu orice preț să fie omorîți? A tras brambura și-a fugit: un glonț a nimerit prin tavan. N-a stat nici să vadă de i-a nimerit ori ba. Și cînd s-a întors cu autoritățile, ordonanța dormea liniștită în bucătărie, cocoana făcea pe adormita, speriată din somn în odaie la ea!” Înțelese că trebuie să facă o mișcare disperată, hotărîtoare, fie ce-o fi. S-o sfîrșească la un fel. Or îi răpune ca pe niște scelerați, cum meritau, or… or… Nu îndrăzni să cugete mai departe. „De, domnule, scăpai eu de la război bine, frumos… Hm… Cine dracu m-a pus să viu tocmai noaptea?…” Și cu revolverul într-o mînă, cu cealaltă întinsă spre clanță, el sta tot mai nedecis dinaintea ușei de nepătruns. Tot felul de presupuneri, de noi hotărîri, de concluzii, de noi procedeuri se încrucișau în capul lui, se învălmășeau ca vînturile într-o casă pustie. Cea mai de seamă preocupare era să se convingă că acei dinăuntru dorm duși, că nevastă-sa-l-a socotit drept o simplă închipuire, că, văzînd că nu mai apare, a adormit din nou, că acum în urmă patul n-a făcut zgomot decît fiindcă s-a mișcat în somn. Curînd însă firul gîndului se schimbă repede; își închipuia pe Anton profitînd de nehotărîrea lui, sărind fereastra, atacîndu-l pe la spate. Într-un rînd chiar îi simți răsuflarea adiindu-i ceafa și-l bănui în urmă-i cu toporul ridicat, gata să-i crape țeasta. Nici n-a știut cum s-a întors pe loc, nici n-a știut cum și-a potolit degetul, să nu scape un foc spre ușa cealaltă, pe unde intrase. Alteori i se părea că aude șoapte dincolo, în dormitor. Trăgea cu urechea la gura cheii, vroia să surprindă vreo nouă mișcare a patului, o sforăitură, un semn cît de slab. Dar nimic nu venea dinăuntru și nimicul acela, liniștea aceea de moarte i se părea nefirească, voită, îl făcea să tremure, îi îndoia genunchii. Ce n-ar fi dat să se sfirșească totul într-un minut, într-o clipă, să se trezească deodată la celălalt liman al faptei, al neprevăzutului prin care trebuia cu orice preț să treacă. Și se vedea acolo, pe limanul acela îndepărtat cît o veșnicie; ușurat, liniștit, fericit. Și limanul îi surîdea atrăgător, îi lumina și mai mult grozăvia prăpăstiei dintre dînșii, îl chema la el pe deasupra abisului negru, îi picura iarăși în clocotul dinăuntru ideea renunțării. Dar peste toate frămîntările amețitoare de simțiminte, vocea de berbec a lui Scăișteanu domina totul, se lămurea din ce în ce mai pițigăiată, stîrnea un întreg hohot de rîs, hohotul uriaș al tuturor ofițerilor dintr-un regiment, îl făcea să întindă tot mai mult mina tremurătoare spre mînerul lucitor de alamă, care rîdea necontenit în noaptea ce parcă se spărsese, nesuferit, ca un ofițer tînăr… În cele din urmă îl încleștă în degetele parcă de paralitic și se sili să-l apese. Izbuti chiar. Îl apăsa însă încet, așa de încet, ca sub puterea unei voințe străine și mînerul ii juca ușor în mînă și ceda tot mai mult împins de forța aceasta nesigură de hipnotic. Dar cînd vîrful lui sfîrși de descris întregul sfert de arc, pentru ca ușa să poată fi deschisă — ușa rămase nemișcată. Căci acum domnul căpitan o trăgea spre el cu o înverșunare așa de grozavă, că pumnul în care ține clanța se făcuse tot așa de tare ca metalul ce-l ținea într-însul. Și secundele treceau iar greoaie și domnul căpitan era tot la marginea prăpăstiei și prăpastia era tot așa de mută și de înfiorătoare în mutismul ei. „Dar dacă ușa e încuiată?” se luminează deodată domnul căpitan. El ar putea, desigur, foarte ușor să vadă dacă e încuiată sau ba, dintr-un singur brînci numai. Însă tocmai pentru că-și dădea seama cît de ușor ar fi fost să se convingă de adevăr, o trăgea și mai vîrtos spre dînsul. Pentru că, mă rog… dacă ușa e încuiată, atunci totul e de prisos. Și e iremediabil pierdut. Ca să-i deștepte tot el, poruncindu-le să deschidă și dîndu-le astfel tot timpul să se înarmeze, asta e treabă de gelos prost, nu de militar… „Dacă c vorba pe-așa… mai bine… ah!!!… da… da… da… cum dracu nu m-am gîn…” Lucru foarte ușor, foarte simplu și foarte rațional. Ia uite, domnule, cît timp pierdut degeaba!… Se întoarce bine, frumos, la cazarmă… buun… scoală soldatul cu bagajele… buun… „Mă Stane, mă, cum dracu vin gardurile astea din dosul cazărmei, că de două ceasuri mă-ncurc prin ele și nu știu să ies…” or: „am nevoie de bagaje”, or… În sfîrșit, găsește el pînă la cazarmă… „Bun… Hai cu mine, Stane, ia bagajele… Buun…” Se face că rămîne puțin pe drum și-l îndeamnă s-o ia înainte, după ce-l învață să-i strige din curte pînă-i scoate afară… „…bagă de seamă, el doarme sus în antreu, tu să strigi de-afară și să bați tare în ușa antreului… da să nu pui mîna pe clanță, pînă nu vine… pînă nu se deșteaptă să-ți deschidă, că te-a luat mama dracului… Îmi strici ușa, măgarule, că voi nu știți să umblați…” În sfîrșit, îl mai dăscălește el pe drum… „Bun… Acum toate-s bune…” „Nici Sbierea, nici Scăișteanu, nici nimeni nu va ști ce s-a petrecut în noaptea asta. Și acum nu mai e nevoie de nici un tămbălău. Căci, mă rog, afară de tămbălău ce-ar mai ieși din afacerea asta? Ușa e încuiată cu siguranță, spun eu! Nu se poate, domnule, doi amanți să nu se închidă pe dinăuntru! Va să zică, dacă încep să fac scandal, le dau viața cu propria mea mînă… doi contra unu… și chiar de n-ar fi ușa încuiată acelaș lucru! Un vălmășag, gloanțe trase de pomană, mahalaua sculată… rîs de lume…” În timpul acestui raționament vîrful mînerului de alamă pornise să se ridice tot așa de ușor precum se lăsase. „Dar dacă ei m-au văzut?” Vîrful mînerului se opri. „Aș, ea crede c-am fost vedenie! Altfel ieșeau ei, făceau ei ceva… mistrețul sărea pe fereastră… Și scaunul cînd a căzut… de ce n-au ieșit atunci? Poate cred c-a fost altcineva sau dracu știe… La urma urmei, rîzi tu de mine, boier Antoane… da să vedem cine-o rîde la urmă. Eu tot vă prind. Dacă nu azi, mîine, dacă nu mîine, poimîine… Am… Dar chiar în noaptea asta îți găsesc eu vreun nod. Și-o să-ți trag o bătaie… o bătaie… mamă Doamne.“ Vîrful mînerului, care nu făcea nici o mișcare, pînă ce domnul căpitan nu calcula totul pînă la ultimul amănunt, s-a întors ușor în poziția firească. Și cu toată siguranța-i că ușa e încuiată, nu i-a dat drumul pînă ce n-a simțit că drugușorul mobil a pătruns complect în gropița lui. Atunci a început să se îndepărteze încet, metodic, de-a-nderetelea… „Cît mai pe nesimțite…” Dar în retragerea aceasta nu se poate mai strategică, domnul căpitan constată cu surpriză că mobilierul antreului se distinge cît se poate de clar în negura de astă dată cu totul trăsvită… „Hait! m-a apucat ziua…” Și dacă în antreul acesta neluminat se poate vedea astfel, dincolo, în camera de culcare cu două ferestre mari spre curte, cu două spre cîmp și cu transperantele ridicate, trebuie să se distingă totul perfect. „Afară, la fereastră, în curte…” aude domnul căpitan răsunînd cu putere în conștiința sa comanda de atac. A răsunat atît de puternic, încît a tresărit singur, părîndu-i-se că vine de undeva de alături sau de afară… Nu, nu; e vocea conștiinței domnului căpitan, care nu se dă bătută și cere răzbunare… „încet, încet, căpitane… nu grăbi! O singură, o mică, o cît de mică privire din colțul geamului… un singur ochi fugar… Doamne, Dumnezeul-Dumnezeilor mei… de-ar dormi, Doamne… doar să-i văd în pat pe-amîndoi strînși ca niște porumbei… nu-ți cer mai mult, Sfinte tare…” Afară lumina albastră-spălăcită a unei dis-de-dimincțe noroase și umede de vară izvora din ea însăși ca un început de lume. Era ceva atît de tulbure într-însa, că domnul căpitan se simțea la fel de turburat, infinitul îl privea parcă printr-un ochi nehotărît și fioros de bețiv. „Doamne… Dumnezeule…” Tîrșindu-și spatele lipit de părete, domnul căpitan se lăsă, treaptă cu treaptă, spre colțul ferestrei apropiate. Sîngele îi aleargă vîrtej în tot corpul și inima i se zguduie în piept să se rupă, dreapta i-e una cu revolverul și vinele umflate ale capului dovedesc cea mai hotărîtă hotărâre. Iar buzele rostesc cu atîta stăruință numele lui Dumnezeu, de parcă ar fi ale doamnei Naicu rugîndu-se pentru dînsul: „Isuse Cristoase… Sfîntă Născătoare de Dumnezeu!” Ea-și dădea seama de tot ce se petrecea în juru-i, vroia să facă o mișcare cît de mică, oricare ar fi fost aceea; vroia să strige, să blesteme, să plîngă, să facă în sfîrșit ceva, un lucru pe care-l avea încă nelămurit în minte, dar pe care cineva ascuns într-însa îi spunea că trebuie să-l facă. O rușine fără margini îi dogorea obrajii, o scîrbă adîncă, nesfîrșită, nimicitoare, îi pustia simțirea, îi îneca gîndul, îi poruncea să reacționeze și nu-i arăta cum. Timp îndelungat ea nu putu să facă nimic: stătea nemișcată, căci mușchii îi refuzau orice ascultare și corpul i-era încercuit în legături nevăzute de plumb. Și ea era îngrozită de lipsa asta de mișcare, ca un muribund în semiconștiența agoniei. Dar pe Anton nu-l miră liniștea ei; căci ce putea alt să creadă, decît c-a biruit-o cu sălbăticia tinereții sale. Izbînda îi picurase licărirea ei tainică în ochiul de șoarec. El înțelegea doar că — oricum — cucoana se sfiește să-și arate mulțumirea și, cum alte mîngîieri nu-i mai puteau trece prin cap, socoti cel mai nimerit s-o lase deocamdată în pace. Se retrăsese în partea cealaltă a patului și, amețit de fericirea primitivă a animalului satisfăcut, adormise repede. Stătea alături de dînsa doborît ca un bou trăsnit și respirația-i greoaie făcea un zgomot dezgustător prin gùra larg deschisă. Desigur, numai horcăiturile acestea lugubre și caraghioase, suflînd pe mii de tonuri, putură s-o trezească din nemișcare; zgomotul lor enervant, de trîmbiță spartă, îi zgîria urechile, îi ucidea simțirea. Erau atît de oribile, atît de jicnitoare, că i se păreau o continuare a violenței de adineaori; atît de dezgustătoare, că o murdăreau înainte, o înăbușeau, o amețeau. Simțea nevoia aerului curat, a răcoarei de afară. Vroia să fugă în noapte, să se lase plesnită de vîntul întremător, biciuită de ploaia curățitoare. Se ridică ușor într-un cot privind cu teamă și ură pe omul de alături. I-era frică să n-o simtă, să nu-l deștepte. I se părea un demon crud sub puterea căruia căzuse, spionîndu-i mișcările sub masca somnului. Și se ridica, țintindu-l tot mai încordată, tot mai îngrozită, așteptînd dintr-o clipă într-alta o mișcare a lui, a mîinii lungi și musculoase, a labei lătărețe, pe care o și vedea desfăcînd greoaie degetele colțurate și solide. Continua să se ridice totuș, încurajată de nemișcarea lui; piciorul se întindea tot mai mult și degetele atingeau podeaua. Dar atunci cineva ciocăni în geam; o dată, de două ori, de trei ori. Trei ciocănituri rare și încete, nespus de încete. Întîia parcă nici n-o auzise, se îndoia chiar dacă a fost în adevăr; a doua însă și a treia mai ales au fost atît de clare, cu toată încetineala lor, că nu mai putea fi vorba de nici o înșelare. Doamna Naicu s-a uitat cu teamă la geam; rămăsese pe jumătate ridicată și piciorul continua să stea întins spre covor. Nu putea fi decît o pasăre; o pasăre alungată de burniță și vînt, care s-a adăpostit pe prichiciul ferestrei. Ce alt putea să fie? Și își încordă privirile să surprindă în negură capul și ciocul pasării rătăcite. Dar pasărea a ciocănit iarăși, una, două, trei, și ciocul și capul ei nu s-au văzut deloc. Și-a întors atunci numaidecît ochii spre omul de alături. Se aștepta să-l vadă rîzînd răutăcios și cu înțeles, în somnul lui prefăcut. Dar omul acela dormea adînc și răsuflarea lui profundă ca și fața lui liniștită arătau cea mai deplină nesimțire. Dar bătăile se repetară iarăși și ea simți un fior de-a lungul corpului. Era într-adevăr cineva acolo? Dar cine putea fi? și noaptea aceea neagră! Nicicînd ferestrele nu cuprinseseră un negru mai vîrtos în cadrele lor! Nu, la fereastră nu era nimic altceva decît noaptea cea grozavă, care o oprea. Era sufletul ei slab, care șovăia în fața beznei de nepătruns, vechea teamă de întuneric născocind piedeci închipuite, ca s-o țintuiască aci, în patul josniciei. Niciodată nu va putea să înfrunte bezna aceea! Înțelese lămurit acest lucru și acum, mai mult decît oricînd, își văzu sufletul atît de fricos, atît de neputincios, atît de mic în slăbiciunea lui lașă, că se îngrozi și de dînsa. Era nevoită atunci să rămînă aci, lîngă omul acesta, să sufere zgomotul tot mai aspru, tot mai răgușit, al somnului său, s-o surprindă alături deșteptarea lui, la care abia îndrăznea să gîndească! Și privirea aceea neagră, posomorîtă, de criminal, a celor două ferestre despre curte, fixînd-o pe sub sprîncenele căzute ale draperiilor! Ea vroi atunci să tragă așternutul căzut, singurul adăpost ce-i rămăsese, să se acopere, toată, să se ascundă, să se înăbușe acolo, să plîngă într-una, amarnic, fără sfîrșit. Dar în mișcarea aceasta, ochii ei întîlniră din nou fereastra. Și rămase iarăș pe jumătate ridicată, cu mîna întinsă în gol, cu fața crispată de cutele groazei nemărginite. Acolo, la geam, un om, o umbră, o vedenie! O vedenie! Lampa îi arătă aceasta lămurit înainte de a se stinge definitiv. Într-o sforțare neobișnuită, supremă, de om care-și dă duhul, lampa îi desluși o figură vagă de spirit, asemănătoare cu a celui mort de curînd. Duhul lui bărbatu-său! Rîdea așa cum rîdea în viață și totuș cum rîdeau și desemnurile acelea stranii, care reprezentau moartea în cărțile ei. Recăzu pe perină, zdrobită, sfîrșită, moale. Alături, Anton bîigui două vorbe în somn, forțate, greoaie, fără tîlc. Apoi se înecă și horcăiturile încetară deodată. Ea nu auzi însă nimic, căci urechile îi vîjîiau și în vîjîitul haotic nu distingea decît un tropăit mărunt, cadențat, îndepărtîndu-se tot mai mult; ea-l asculta îndepărtîndu-se și creșterea îndepărtărei lui o ușura, o liniștea; dar ropotul începu să crească din nou și ea-l simți apropiindu-se necontenit, măsurat, repede, înfricoșător. Apoi încetă brusc. Pe urmă nimicul, tăcerea, o tăcere înfiorătoare. Căci acum nu mai auzea nimic decît vîrtejul timpanelor ei, nu auzea decât însăș tăcerea aceea de moarte, bîzîind necurmat și monoton în pavilionul urechilor. Mult timp, cu sufletul reținut, ea ascultă îngrijată șoaptele de descurajare ale tăcerii aceleia; ele erau atît de variate, atît de bizare, scormoneau în creierul ei plăsmuiri atît de fantastice, atît de înspăimîntătoare, că o cutremurau, îi aduceau sufletul la buze. I se părea că în tăcerea aceasta se urzește ceva ascuns, ceva care o va pierde. Și fără voie, gîndul îi zbura acum la omul de alături ca la un refugiu; dar ea voia să îndepărteze acest gînd supărător, care o durea ca o rană și care apărea totuși, necontenit, ori de cîte ori jocul închipuirilor bolnăvicioase lua proporții de temut. În cele din urmă, gîndul acesta ușurător, ideea că Anton e alături rămase. Ea nu mai avu puterea s-o alunge, căci din nou porniră să vie din antreu zvonuri nelămurite, nesigure, de zgomot, ca ecourile vagi ale unor rumori nespus de îndepărtate. Apoi deodată un zgomot asurzitor, nemaipomenit de asurzitor, un zgomot de scaun în cădere, prelungit de vibrarea plângătoare de coarde a sîrmelor somierii. Un răsunet atît de amar, atît de jalnic, că trezi din somnolența lui de lucru nemișcat dulapul cu hăinărie dinăuntru. Dulapul trosni din încheieturile putrede, de mobilă veche, mănăstirească, și trosnetul ajunse în urechile ei ca un oftat dureros de suflet bătrîn și apăsat, un trosnet cobitor și trist ca și pustiul pe care-l prevestea. Ea avu atunci o tresărire bruscă, care cutremură patul și care-i puse din nou inima pe goană. Pe urmă încremeni locului, trăgînd cu urechea la ușă, de unde continuau să vie într-una, fără de sfîrșit, ca într-un curent necurmat de unde eterice, noi vibrațiuni infime, subtilizate la neant, de zgomote neînfăptuite poate, izvorîte toate din însăși părerea ei bolnavă. Dar pentru ea ele veneau de acolo și numai de acolo, ca aduse de necontenita suflare a unei adieri de presimțire. Pentru dînsa ele existau într-adevăr și nu puteau să însemne decît plimbarea ușoară a unei fantome, tîrcoalele stăruitoare ale aceluiaș duh necurat prin locurile pe unde a trăit. Ea-i ghicea plimbarea lui de neauzit în dosul ușei de lemn, îl urmărea ocolind casa, zburînd în văzduhul de păcură, pierzîndu-se în spațiu, reîntorcîndu-se iarăși în dosul ușei de lemn, neputincios și slab. Neputincios și slab. Ea repeta aceste două vorbe în fundul conștiinței sale, căci ele o întăreau, îi dau răgazul judecăței, o făceau să cumpănească proporțiile pericolului care o amenința. Își reproducea în minte arătarea de la geam, îi găsea tot mai multe asemănări cu figura celui mort, se-ngrozea din nou de rîsul acela sarcastic și amenințător, își reamintea de rîsul celălalt, al primei vedenii, ce apăruse acum o bucată de timp, cînd lampa aceasta, care se stingea cu atîta greutate, începuse să dea primele semne de moarte. Și ea care crezuse pe urmă că acolo fusese numai Anton! Căci nu mai încăpea nici o îndoială acum; amîndouă arătările de la geam nu puteau fi decît una și aceeași. Rîsul lor identic de spăimîntător o spunea lămurit. Ea însă chemase în ajutor pe Anton și umbra mortului venise să se răzbune. Și cît de deosebită era umbra aceasta de celelalte, de viziunile ei din trecut, de acele răsfrîngeri ale propriei sale conștiințe, de acele palide proiecții emanate în juru-i din creierul suferind, ca dintr-o copilărească lanternă magică. Cele de acum nu puteau fi simple întruchipări searbede și inexistente, provenite din jocul bizar al vechilor și straniilor ei visuri. Dimpotrivă, ele aveau o proprie viață, viața de dincolo de mormînt, de existența căreia nu se îndoise niciodată și care totuși acum, cînd pentru întîia oară i se arăta într-adevăr, în toată măreția și grozăvia ei, o uimea, o înfricoșa, îi umplea sufletul de-un amestec confuz de admirație și spaimă, îi da aci senzația triumfătoare a cărturarului în fața găsirei întîmplătoare a adevărului, aci prăbușirea lăuntrică a bîntuitului mistic dinaintea aparițiunei în lumini de fulger și-n detunături de trăsnet a unui arhanghel pedepsitor. Era atît de profundă noaptea aceasta, și încolo, în afară de ea, nimic nu mai era dincolo de ușă, dincolo de ferestre, dincolo de ziduri; curtea, cîmpul, potcovăria pitică, orașul tot, dispăruseră; peste tot era o mare de întuneric, de valuri negre, o mare agitată, mută și rece, peste care în văzduh de neguri plutea acel înger al morței. Și marea creștea cu furie, apele ei negre țîșneau prin crăpăturile ușei, acopereau podeaua, băteau în marginea patului ca într-un țărm, vreau s-o smulgă ca pe-o sfărîmaîură de naufragiu, s-o ducă departe, s-o piardă în frămîntarea spumelor întunecate. Cine putea ști pedeapsa ce-i pregătea duhul de afară! Ea se cutremură căci începea să simtă pe șira spinării senzația rece a apei. Și fără voie se trezi trăgîndu-se pe nesimțite spre mijlocul patului, înfiorată de mormîntul mișcător și umed care o cerea. Se retrăgea ușor, temînd cel mai mic zgomot al somierei. Înnebunită, necontenit… tot mai mult, spre omul acela, împinsă într-una către dînsul de instinctul care adună laolaltă, în fața năpastei apropiate, pe cei deopotrivă amenințați. El stătea acolo nemișcat și tăcut, că liniștea aceasta a lui o speria cumplit. De ce horcăiturile lui, care-i zgîriau urechile la început, încetaseră așa de brusc? Ar fi vrut acum să le mai audă încă, dorea ca ele să izbucnească din nou, ca o ușurare a auzului ei năucit de tăcerea grozavă, împiestrițată cu atîtea zvonuri ciudate. În tîrîrea-i necurmată, ea trecuse de mult mijlocul patului, și corpul ci se opri deodată de-un alt corp, enorm, un stăvilar moale. Avu chiar impresia a ceva ușurător, prietenos, a unui liman salvator. Căci acolo, atît de aproape unul de altul, ea simțea căldura lui plăcută strecurîndu-se tot mai înviorător prin membrele amorțite de vîntul nimicitor al groazei; primea ca o adiere binefăcătoare de sănătate respirația lui ritmică și potolită. Ea-i umplea nervii pe încetul de senzația biruitoare a vieței, îi încolțea adevărul ca sîmburi luminoși în noaptea creierului ei pustiit de vedenii. Și, o clipă, putu să aibă o mulțumire ascunsă, un avînt negîndit de recunoștință pentru cel pe care-l scîrbise atît; o simplă pornire prietenoasă, înăbușită în germen; apoi o reculegere imediată, un moment de spaimă, ca acel ce descoperă într-însul semnul unei boli fără leac. Căci nările ei începeau să se umple de mirosul acru de sudoare al celui adormit și-n așternutul moale, de-o umeziciune caldă, viciată, corpul ei se afunda tot mai mult și ea credea că se înfundă pe încetul în noroiul unei mlaștini adînci. Limanul mîntuitor nu era decît o înșelare, un simplu ostrov moale de humă neînchegată, în oceanul nesfîrșit de întuneric. Și ea ar fi vrut să se scuture, să se ridice, să scape acestui smîrc mincinos, ce-o cucerea ușor cu hlciul lui infect și lipicios. Atunci distinse, în noaptea ce-și pierduse tăria, mînerul lucitor de alamă al ușei, mișcîndu-se ușor. Distinse perfect acest amănunt, căci privirile ei aveau acum puteri de pasăre nocturnă; se lăsa atît de ușor că ar fi trebuit o vecie ca ușa să fie deschisă, ca și cînd ar fi fost apăsat de mîna slabă de fluid a unui spirit supranatural. Dar mînerul încremeni deodată și ușa rămase pecetluită în cadrul ei. Ea fixă înnebunită ușa care trebuia să se deschidă dintr-un moment într-altul; dar clipa aceea. Întîrzia. tot mai mult și nebunia își făcea loc tot mai mult în noaptea cugetului ei. Poate e doar o părere a ochiului bolnav de spaimă. Nu putea fi adevăr, căci adevărul stătea dincoace, lingă dînsa, și el era un om în carne și-n oase și putea să spulbere cu o vorbă aceste minciuni. Ce putea, fi mai omenesc ca adierea răsuflării lui liniștite, ca mirosul sudoarei lui acre! Ea se înghemui atunci în bărbatul de lingă dînsa și chiar îl chemă în șoaptă, pe nume, de cîteva ori. Numai ochiul lui putea spune dacă mînerul stă drept sau înclinat. — Anton, Anton! Gîndul lui e atît de sănătos că nimic nu poate să-l înșele. Și corpul lui e atît de voinic, că nimic nu ar fi în stare să-l înspăimînte. — Anton, auzi, mă auzi?… Dar ea nu îndrăznea să-l. cheme mai tare; ar fi vrut ca el să se deștepte doar la aceste șoapte și totuși simțea o teamă nelămurită de clipa cînd se va trezi. Îi șoptea numele înainte… Dar tăcu și începu să tremure la o mișcare a lui. Apele faptului de ziuă izbeau acum fereastra în ritm de valuri, limpezind-o de funinginea nopței. În odaie lucrurile se deșteptaseră ca dintr-un somn profund, căci acum se găseau toate la locurile lor. Toate, toate se aflau așa cum ațipiseră în întunerec; pînă și cele mai mărrunte începuseră să se vadă. Numai mînerul lucitor de alamă stătea aplecat în jos, ca în cărțile ei degetul poruncitor de moarte… — Anton… Vîrful mînerului păru c-o pornește ușor în sus, dar brusc își reveni. — Doamne, sunt nebună! Anton! Anton! Și-l înlănțui deodată cu putere, ca aprinsă de dorinți. Dar ochii i se întoarseră numaidecît magnetizați spre mînerul vrăjit, care acum porni să se ridice de la sine, rîzînd de spaima ei cu luciu-i de metal. — Anton, înțelegi odată, deșteaptă-te!… Îl zguduia cu putere și-l strîngea tot mai tare, supărată parcă de nesimțirea lui. Soldatul scoase cîteva gemete nearticulate, deschise ochii alene, tresări brusc, păru că-și aduce aminte de locul unde se află și, simțind corpul acela dulce înfigîndu-se într-al său, simțurile i se răzvrătiră. Îl cuprinse ca pe-un fulg și-l strînse cu putere la pieptul lui de taur. Ea i se dădu cu tot sufletul ei ușurat deodată și fiorul fierbinte de plumb topit pe care i-l strecura în trup îmbrățișarea lui încleștată o făcea atît de fericită, că-i venea să rîdă aproape de lumea acea copilărească de. fantome. Și-n înlănțuirea lor ei nu vedeau vedenia amenințătoare, care apăruse în cadrul ferestrii înălbite, pregătind, cu mișcări socotite, grozava răzbunare.


content:
Era o fotografie mai mare, de zece centimetri în lățime și poate de vreo două ori pe atîta în lungime. Asta e tot ce-a găsit la moșie. Însă era considerabil de mult și-atîta. Moșia asta din Basarabia, deși a fost punctul lui de plecare — acolo s-a născut și-acolo au trăit și părinții lui — n-a prea ținut-o în mare seamă. Venea aici la date știute, mai mult să controleze, să negustorească produsele și să ridice banii. Astfel se lămurește cum în casa părintească n-a găsit decît o singură fotografie. Dar putea să nu găsească nici atît. Avea acum întreaga statură a Nataliei, pentru că în porte-visite-ul pe care-l luase cu dînsul în război n-o avusese decît pe jumătate: partea de sus, bustul. În schimb, scrisorile ce soseau atunci necurmat de la ea o întregeau. Pe cînd acum, ce s-ar fi făcut dacă n-ar fi dat de comoara asta, pe care nici nu-și mai amintește cum de-a găsit-o aci! El totdeauna pleca cu o fotografie de a ei la drum depărtat; și cum în Basarabia ea nu venise niciodată — cu toate că după mamă era și ea moldovancă — mai ales cînd se abătea încoa, avea grijă să-i aibe chipul necontenit lîngă dînsul. Pe semne a lăsat-o aci în grabă: a uitat-o. E bună și uitarea la ceva neatenția, nebăgarea de seamă de-o clipă față de lucrul, față de ființa cea mai scumpă. Și totuși, e de cumplită mirare; a putut el să uite chipul ei, într-o grabă oarecare, și să nu-și dea seama ani întregi că a putut să i se întîmple lucrul ăsta? De necrezut. Și totuși fotografia e aci, i-o spune chipul ei, întreaga ei statură. El își dă seama că graba asta s-a petrecut în anul războiului, în anul izbucnirei războiului; cînd ar fi putut doară să se petreacă altă dată? Atunci, în zarva aceea, în graba aceea, în harababura aceea. Dar e curios, tocmai într-o astfel de fierbere, de clocot, de zbucium, să nu-și aducă aminte de dînsa, să nu se agațe de frumusețea ei, comprimîndu-și cu amîndouă mîinile inima, în dreptul căreia o așeza totdeauna? E bună și uitarea la ceva. El, care era un îndrăgostit de felul celora care nu-și simt inima regulat bătînd pînă n-o știu rezemată de cartonul cu fotografia iubitei, n-a fost s-o uite decît tocmai pentru ca Dumnezeu să i-o scoată în cale, atunci, cînd a fost nevoie, în cele mai sfîșietoare clipe ale existenței lui. Cînd a văzut-o, s-a aruncat asupră-i aproape bestial, a sărutat-o, a vărsat lacrămi pe ea și-a înfipt-o în piepții cămășei. A găsit-o la un an după revenirea lui aici, în cutia măsuței de noapte, sub niște ziare rusești, din cari și-a putut da și mai bine seama mai tîrziu, cînd le-a cetit, că lucrul s-a petrecut în primele zile de război; telegramele timpului descriau scurt, sacadat, înfiorător de sacadat și groaznic, începutul celei mai mari tragedii a timpului. Dacă n-ar fi avut nevoie de cutia măsuței, biata, scumpa, draga lui, iubita lui scumpă, ar mai fi așteptat mult și bine sub hîrtiile vechi. Acum însă a luat și ziarele la oraș, pentru că era cu neputință de conceput existența fotografiei fără prezența lor. Iar prada asta teribilă, cu care revenea, fotografia și ziarele erau pentru el mai de valoare decît tot conținutul servietei în care aducea prețul recoltei. Acasă, în tîrg, după ce s-a culcat toată lumea din oraș, în tăcerea solemnă a nopței, cînd nici pe stradă nu s-a mai auzit nici un mers, el a scos micul ei portret și s-a repezit la picioarele lui, pe care le-a sărutat cu o sete fără de seamăn. Bustul ei, care-i rămăsese de pe front, îl mai simțise pe buze, Doamne, de cîte ori! și capul, și ochii, și fruntea! Dar picioarele ei lungi și drepte, uită-te cît de drepte, Doamne, de cînd nu le mai văzuse! Le-a sărutat pe amîndouă, pe rînd, începînd cu dreptul, luînd-o de la șold în jos. pînă la genunchi și apoi pînă la gleznă, sub tivul rochiei — și-apoi s-a ridicat pe stîngul înapoi, pînă la șold. Milimetru cu milimetru le-au străbătut buzele lui. Doctorul Calomfir. Calomfirov, cum îi ziceau rușii pe vremea stăpînirei lor, e doctor numai cu numele. Adică și cu titlul. E doctor în medicină. Dar nu practică în chip profesional. Din cînd în cînd dă vreo consultație un prieten, unei slugi sau vreunui argat de pe moșie. Insă și acum mai e abonat la reviste medicale, ce-i sosesc regulat din București și Paris. Din Petrograd n-are ce să-i mai sosească. Totuși lumea întreagă îi spune,,doctorul”. Doctorul, și-atît: toată lumea știe atunci că-i vorba de Calomfir sau Calomfirov. Pe cînd aci, în tîrgul basarabean. În care locuiește Calomfir. trebuie pe lîngă titlul de doctor să mai adaugi și numele celui pe care-l vizezi, pentru a arăta că vrei să te referi la vreunul din cci cinci doctori mai bătrîni or cincisprezece doctori mai tineri, cari profesează într-adevăr. Calomfir e om cuprins. Are casă marc aci în tîrgul reședință de județ și are sute de verste de moșie, la cîteva poște depărtare. Dar ce moșie, ce vie și ce conac! Însă ar fi fost și mai bogat. Și de trei ori mai avut, or poate și mai mult, dacă nu s-ar fi întîmplat revoluția și exproprierea radicală din Rusia. Hm, dar asta încă n-ar fi fost nimic, atîta avere cîtă i-a mai rămas dincolo de Nistru, dacă n-ar mai fi rămas acolo pentru totdeauna și Natalia. Natalia Alexandrovna cum îi zicea și ca domnișoară și ca soție: Natalia Alexandrovna Stratomirova, ca fiică a bogatului moșier Stratomirov; Natalia Alexandrovna Calomfirova, ca soție a tot pe atît de bogatului moșier — doctorul în medicină Alexandru Calomfirov. azi Calomfir. Natalia Alexandrovna a rămas acolo și numai două din fotografiile ei sînt aici. Doctorul era pe frontul polonez cînd s-a întîmplat catastrofa; s-a zbătut zdravăn să plece, s-o caute, s-o găsească, s-o ducă cu dînsul într-altă țară, departe. Soldații îi rupseră galoanele și-avea de gînd să înfrunte oceanul răscolit de furtuna cea mai teribilă de pe lume, al sfintei Roșii, așa fără galoane, ca un simplu soldat. Și a săvîrșit într-adevăr această formidabilă aventură, cu toate amenințările cu moartea ale soldaților, dacă va părăsi spitalul. Dar la moșie, de unde ea-i scrisese în ultimul timp, n-a mai găsit decît mormanul de cenușă pe locul mîndrei clădiri de odinioară; iar la oraș, casa cea frumoasă a socru-său fusese preschimbată în oficiu public. Nici urmă de socru, de nevastă, de cumnați. Și nici un fel de lumină, din nici o parte. Un cunoscut bun, neras de săptămîni și cu zdrențele pe dînsul tîrîș, i-a povestit că socru-său și cei doi cumnați au fost împușcați, dar de Natalia n-a știut să-i spună mare lucru. Decît atît rînjind: „Poate a scăpat. Femeile ies mai ușor din încurcătură.” Iar omul ăsta, cu ochii rătăciți și lihnit de foame, pe care l-a întîlnit la ușa unui grajd ruinat, îi da toate explicațiile prea tare și vorbea prea tare, uitîndu-se parcă cu un fel de nerăbdare în jur. L-a întrebat atunci dacă poate să-i dea adăpost pentru la noapte în grajdul lui și omul acela l-a poftit chiar cu cea mai mare satisfacție și cuvîntul lui a devenit șoaptă și nu s-a mai uitat cu nerăbdare în jur. Iar doctorul, după ce s-a despărțit de dînsul, dus a fost, pentru că văzuse doar, nici pe cunoscuții, nici pe prietenii de demult nu-i mai putea întreba. Pentru o trădare poate se plătea preț bun: o pîine întreagă. După ce a trecut Nistrul a putut repede să-și valorifice drepturile și să-și recupereze avutul; calitatea de român și unele rubedenii influente l-au ajutat. Ho, cît a mai umblat și atuncea, cît a alergat, cît s-a sporovăit, în dreapta și-n stînga, s-a ploconit, s-a rugat, a zbierat, a amenințat. Dar cu cît se simțea mai sfîrșit, cu atît a doua zi se zbătea mai cu înverșunare. Din fericire necazurile, tocmai pentru că erau luate curajos în piept, nu au durat mult. Din simplu vagabond, doctorul a redevenit om; și cînd s-a deșteptat prima dimineață în patul moale din camera lui, din casa lui, deodată cuvintele celui întîlnit la Kiev au răsunat altfel: „Poate a scăpat. Femeile ies mai ușor din încurcătură.” Cu ele în auz a străbătut toată stepa și nu se sinchisea prea mult că zile întregi treceau pînă să mai găsească de mîncare. I-era apoi frică și de-tm sunet de pasăre și de-o umbră, dar dacă l-ar fi căutat cineva la piept ca să-i ia micul porte-visite, atunci cu siguranță că n-ar mai fi vrut să știe de nimic. Ar fi lovit cu toată deznădejdea, or ce-ar fi fost să se întîmple. Iar cuvintele nenorocitului aceluia, care-l va fi așteptat noaptea în grajd să-l predea guarzilor, săpate adînc în amintire, I-ar fi asmuțit și mai teribil. L-ar fi făcut de piatră și oțel. Însă în dimineața cînd tocmai avea să privească chipul mic cu totul și cu totul alți ochi, cuvintele acelea au avut în miezul capului un răsunet cu totul ciudat, tărăgănat, dogit, sarcastic, ca un glas de bețivan: „Poate a scăpat, femeile ies mai ușor din încurcătură… Doctorul a ridicat plictisit din umeri. În definitiv ce putea să însemne această stupiditate. În definitiv ce rost mai avea rînjetul acela idiot în oceanul sfintei Roșii! Nimic, nimic, nimic. Și el apropiase de buze micul porte-visite pe fond alb și curat ca semnul cerului de la moșia ei, pe care el o întreise aproape prin muncă și prin spiritul lui de afaceri. Era atît de albă și de curată fotografia asta. iconița asta, și atît de dulce, atît de catifelată sepia asta, care semăna la culoare cu ochii ei! Ce mai putea să însemne un astfel de rînjet, într-un astfel de ocean. Lucrările acestea au apărut atît de luminoase doctorului, că în zilele următoare nici n-a mai stat să se întrebe de ele, iar mai tîrziu chiar le-a alungat din minte, ca pe niște copii răi, mucoși, murdari și zdrențuiți. Iar după un an, cînd a găsit cealaltă fotografie, numai la așa ceva, numai la un rînjet stupid al unui decăzut gata să vîndă pe cineva pentru o pîine infectă, jumătate cu paie, nu s-a gîndit. Totul era că-i avea acum și jumătatea de jos a trupului, sfintele ei picioare. I le contempla de-acum nopți întregi, cînd nu mai era nici un umblet pe drumuri și nici un zgomot pe pămînt și în cer. Rochia le tăia conturul lor propriu-zis mai sus de glezne, acolo unde pulpele începeau să se umfle ușor, dar asta o știa numai el, pentru că fotografia era din față. Însă dispoziția succesivă a tonurilor, arăta rochia ușor apăsată în dreptul genunchilor. Aci erau genunchii ei divini! descoperea el acest amănunt ca pe-un mare adevăr al naturei și îneca în sărutări și-n lacrămi marele adevăr al naturei. Iar ceva mai sus de genunchiul stîng, foarte puțin mai sus, la un lat de mînă, era semnul acela, mic, nu mai întins decît soclul unui buton, un semn cafeniu închis, plușat și rotund — nu o aluniță, pentru că nu era deloc ridicat — însă pufos ca piersica de aproape; de departe părea irisul unui ochi, aidoma ca și ochii ei la culoare, un accident care da regiunei genunchiului și întregului picior un farmec neprețuit. De bună seamă rochia nu-i mai îngăduia priveliștea asta minunată; dar el o știa acolo la locul ei și privind cu ochii ceva mai încordați prin sepia fotografiei părea c-o vede limpede, chiar în mărime naturală, căci și sepia asta închisă avea exact aceeași culoare ca și ochii ei, ca și semnul ascuns, neștiut de nimeni altul decît de el. „Neștiut de nimeni, de nimeni”, se încăpățîna el să repete, cînd uneori, foarte rar, nespus de rar — și din ce în ce mai rar cu cît se scurgeau anii mai domol și mai împăcați cu sufletul lui — vorbele acelui necugetat îi mai încercau întărită lui minte. Rîdea liniștit și cuminte, ofta mai degrabă, dar era un oftat vesel, împăcat cu sine, rîsul lui: într-adevăr, poate să mai vadă cineva, într-un ocean atît de vast, atît de frămîntat ca țara ei, un semn atît de minuscul, de delicat, de catifelat și acest ochi al voluptăței piciorului ei? Acest mic stigmat, această miniatură, acest simbol al întregului ei farmec? Nimeni, nimeni nu-l va putea vedea, oricît ar despuia-o, oricîți i-ar pretinde prețul corpului pe-o fărâmă de pîine cu paie și tărîțe de mălai. Ani întregi a stat aci sufletul și mintea doctorului, pînă s-a întîmplat convorbirea cu locotenentul Ragaiac. Locotenentul Ragaiac, după ce revenise cu regimentul de pe Nistru, fusese trimis într-o misiune la Cernăuți. Și el tocmai povestea la aperitive, la Trofimov, cît de nelalocul lui se simțea într-o provincie alta decît Basarabia. Bucovina o mai văzuse și Cernăuții de asemenea, dar nu da toate orașele țării pe zăvoaiele Nistrului, după ce le-a împărățit, cu plutoanele lui pentru prima oară, multe luni de zile în șir. Doctorului îi plăcea mult locotenentul Ragaiac, dar se ferea să mărturisească asta celorlalți basarabeni, cari nu-l puteau suferi din pricina multiplelor lui aventuri știute or presupuse, din pricina ochiului lui ironic, care strălucea în dezacord cu atitudinea-i corectă și curtenitoare, și mai cu seamă din pricina oprobriului general feminin, manifestat mai cu seamă de moldovencele, rusoaicele și evreicele mai frumoase, cari se zăpăceau totuși cu desăvîrșire și-și jucau ochii în chip drăcesc, în prezența lui. Doctorul nu putea însă să ia ușor încăpățînarea lui Ragaiac, de a rămîne în acest tîrgușor și-n Basarabia, cu toate că i se oferise loc și în București, dacă ar fi vrut să se mute. De aceea, acum, ca și alte dăți, el asculta cu vădită plăcere chipul glumeț și atrăgător cu care acest oltean își descria nostalgia, numai după o atît de scurtă lipsă, de provincia lui adoptivă. Femeile din Cernăuți, cu care se întîlnise pe străzi, nu-i spuseseră nimic, orcît ochii lor păreau a dori să-i vorbească, multe vlăjganului ăstuia negru și mlădios. Deodată, în mijlocul arșiței teribile de interes și de dispoziție, un afiș de teatru, de sală de varieteu, îl opri în cale. Un nume rusesc, un nume ca la noi: Marea dansatoare Natalia Alexandrovna. Doctorul gemu ușor și ochii îi crescură deodată. Dar pe urmă zîmbi ca pentru sine, ca și cînd auzul l-ar fi amăgit anume: de multe ori i se mai întâmplase asemeni să i se pară că aude, în orice nume femeiesc, numele cel scump. Natalia Alexandrovna! repetă Ragaiac și mai repetă încă, așa că nu mai putea fi nici o părere; dar cîte Natalii Alexandrovne nu sunt pe această lume, reflectă doctorul, și apoi ce să caute unica Natalie a gîndului său tocmai la Cernăuți, dansatoare, cînd ea știa bine, deși nu fusese niciodată în Basarabia, numele satului unde soțul ei avea moșie și al tîrgului unde se găsește casa lui părintească! Totuși, doctorul ascultă și mai departe, fără nici o suflare, povestea lui Ragaiac. Numai ochii i se umeziră, din cauza loviturei nervoase pe care i-o dăduse puterea grozavă a numelui auzit. Ragaiac este însă meșter povestitor. Doctorul e singurul basarabean căruia-și deschide sufletul, iar ceilalți ascultători erau din trei cei mai buni prieteni din vechea țară; față de alții, indiferenți, Ragaiac nu povestește niciodată astfel de lucruri. Iată de ce, mai ales acum, Ragaiac îi este doctorului nespus de simpatic. După ce vor termina de vorbit, el îl va lua cu sine la masă și-i va spune de ce povestea asta din urmă l-a făcut să se cutremure de sus pînă jos. Dar încetul cu încetul, înainte ca doctorul să poată spune ceva locotenentului, acesta a și înviat din noaptea neființei pe Natalia Alexandrovna. Nu numai numele ei aducea acum sufletul doctorului la gură, dar imaginea ei, ea întreagă. Ragaiac povestea că-n viața lui n-a mai văzut așa dansatoare. Mai rămînea aci ultima picătură de îndoială, care ținea în loc pe doctor. Natalia nu era dansatoare, sau era o dansatoare ca oricare alta, ca orice domnișoară rusoaică veselă și amatoare de baluri. Dar Ragaiac explica mai departe: ascultătorii nu trebuie să creadă într-o jucătoare minime, de unde? Natalia Alexandrovna juca nu creații personale sau compoziții după cine știe ce operă muzicală. Ea juca vreo cîteva jocuri rusești prea cunoscute și altele ceva mai puțin obișnuite, dar știute. Însă farmecul ei personal era totul, ondulațiile corpului, mișcările sprintene ale picioarelor. Și ochii. Da, dansau și ochii! asigura Ragaiac pe ascultătorii uimiți. Dansau și ochii ei și după ei dansau toți ochii spectatorilor, ai ofițerilor, ai civililor și ai tuturor bărbaților din sală, ba chiar și ai femeilor. Niște ochi aproape negri… Însă, de aproape, castanii… — N-ai invitat-o? se informă unul. — Cu neputință, răspunse Ragaiac, cu neputință. Era luată cu asalt. În fiecare seară acei cari păreau obișnuiții localului îi ofereau banchete întregi. N-aș fi putut ști care era favoritul ei, mai degrabă cred că îi schimba, potrivit cu dărnicia lor. Erau tot oameni bogați cei din jurul ei; iar ca să pătrunzi la dînsa pe drum sentimental, înțelegeți că trebuia cheltuit ceva timp. Or eu a trebuit să revin. Dar nopți în șir jocul ochilor ei — fiecăruia i se părea că se uită numai la dînsul — și jocul picioarelor ei goale mi-au otrăvit și mi-au mîngîiat, în același timp, grele ceasuri de insomnie… — Picioarele goale? gemu doctorul de astă dată sufocat și roșu. Toți rîseră cu înțeles la această întrebare prea gîfîitoare. Iar Ragaiac completă: — Goale pînă-n șold și albe și drepte. Ah, am mai spus-o eu, tăria rasei ăsteia stă în picioare… Și el urmă să-și etaleze convingerile asupra poeziei unui picior feminin cu artă construit. Doctorul nu mai auzea nimic decît un vîjîit care se făcea totuși că-i iese din urechi în afară, ca la scoicele de mare. Mîna lui înaintă tremurătoare spre povestitor și gura lui bîlbîi: — Dar un semn, un semn puțin mai sus de genunchiul stîng, o pată mică, rotundă, cafenie, n-ai văzut… Fu întîi puțină tăcere și cei de față nu știură dacă să rîdă or să privească uimiți. Unul spuse: — Cum vrei dumneata să se vadă așa ceva de la distanță?… Iar altul adăugă: — Alunița de pe picior… E ironic doctorul…? Atunci rîsul izbucni în toată puterea lui și doctorul se ridică înfricoșat. Ragaiac vorbi tare, ca să întreacă hohotele, puțin cam îndîrjit că admirația lui sinceră e luată în derîdere. — Îmi rezervam totdeauna masa imediat lîngă estradă, așa că picioarele ei pot spune că mi-au intrat în ochi… Dar n-am văzut nici o aluniță, doctore, erau perfecțiunea însăși… și dacă ea va trece prin Chișinău vom pleca s-o vedem cu toții… Să vedem dacă are să vă mai ardă de rîs și dacă o să mai puteți vedea alunițe pe minunile acelea… Nimic, nici umbra unui punct. Acum fu rîndul pieptului zdravăn al doctorului să plesnească într-un rîs formidabil, cutremurător. Era un rîs pornit cu atîta poftă că toți ceilalți se uitară unul la altul, apoi se asociară la el spre vădita agasare a lui Ragaiac. Și tocmai cînd abia acum ei credeau că încep să priceapă de ce rîd, rîsul voinic al doctorului începu să se ogoaie ca țipătul unui balonaș care se dezumflă. „Dacă nu e semnul, nu e nici ea!” parcă strigă cineva în capul doctorului. Și ochii lui începură să se strîngă, deveniră mici, mici cît cuprinsul unor găuri de ac. Doctorul se repezi ca o vijelie prin odăi, pînă la fotografia mai mare. Babușca, femeia mică și zbîrcită, care-l pofti la masă și pe care el o alungă cu răcnete teribile, se închină îngrozită în dosul ușilor și, multă vreme, ceilalți argați numai din spaima ochilor ei putură afla că înăuntru cu domnul doctor nu se petrece lucru curat. Apoi, după suspinele ei, începură să vorbească suspinele doctorului, care răzbăteau tocmai pînă aici, afară. Într-adevăr, doctorul căzuse pe-o canapea și plîngea, cu fotografia în mină. Pentru el rochia asta de sepie tăia orice putință de convingere, dacă semnul acela nu fusese mai mic decît i se păruse și lui, dacă putea fi neobservabil pentru un spectator care admiră două picioare goale în necurmata mișcare și agitație a dansului. Dar pentru toată lumea cealaltă rochia nu mai există, picioarele ei goale sunt devorate de toate lăcomiile desfrînate, sunt mînjite de toate ochirile destrăbălate. Oricine, bucurîndu-se de un răgaz mai larg decît un privitor în treacăt, ar fi putut năzări semnul cel mic, înecat în pudră și farduri — oricine s-ar desfăta cu priveliștea minunatelor picioare în repaos, l-ar descoperi ușor. l-ar mîngîia, l-ar săruta. Doamne, și cîți ar putea fi aceștia, cîți au putut fi, se cutremură doctorul și geme. Pe urmă se ridică dîrz și străbate lungul odăilor cu solida lui căicătură bărbătească. A fost nedrept cu nevinovata fotografie, pe care a izbit-o cu atîta furie de scîndură. Nu se putea să nu se vadă, ori cîte farduri ar fi îndesat peste el. E un semn vizibil, și-aduce perfect de bine aminte, îl vede de parcă acum cîteva minute i-ar fi dăinuit dinaintea ochilor. Nu se poate, imposibil… nu este ea, Natalia Alexandrovna, care a turburat nopțile locotenentului ăstuia afemeiat, care-și negustorește frumusețea cu bogătașii orașului bucovinean. Soția lui este fotografia aruncată jos, cu rochie decentă, cu rochie care-l împiedică să examineze amănunte scumpe, discrete, insuportabil de dulci, tocmai pentru că neștiute de nimeni, și pe care numai un inconștient nemernic ca dînsul le poate aduce în discuție și-n hazul unor bețivi și unor ofițeri libidinoși. Doctorul ridică tremurînd fotografia de jos, își cere iertare, o strînge la sîn. — Nu e ea, își spune necontenit. Așa e, idolul meu, că nu poți fi tu?… nu poți fi… nu ești… Și glasul începe să i se moaie iarăși și suspinele încep iarăși să se ridice grele din adînc. — Nu ești, nu poți fi… plînge el și apoi totul se preschimbă în urlet și-n zvîrcoliri. De ce nu ești tu?… Nu se poate… Tu trebuie să fii… Tu… Te rog să fii… Te rog să fii… să fii… să fii… Trebuie să fii! urlă el lovindu-se cu pumnii în cap. Sala e, într-adevăr, mare, încăpătoare și luxoasă. Candelabre de becuri revarsă o lumină prea vie, prea pătrunzătoare pentru ochii de târgoveț, de multă vreme nemaiobișnuiți cu lumina electrică. Doctorul și-a ales masă din vreme, chiar lîngă estradă. Lume zgomotoasă sosește necontenit și ocupă locurile. În toate părțile se aude: Natalia Alexandrovna, Natalia Alexandrovna. Primele numere ale varieteului trec aproape neobservate; aplauze răzlețe, ba chiar și fluierături. Doctorul nu se simte la locul lui; emoția îl înăbușă prea din cale afară, îl strînge cu gheare subțiri de gît. Ș-apoi, așezîndu-se aici, parcă s-a angajat și el pentru un număr de varieteu. Artista o să-l observe în plin joc, are să dea un țipăt, să-l strige, Numărul de joc se va preschimba în dramă curată. Și-atît. În melodramă: își vor cădea unul în brațele altuia și el o va smulge din localul desfrînat, o va duce din zarea ochilor pofticioși, leșinată, la subțioară, ca un pachet. Dar boldul curiozității încearcă zdravăn pe doctor, îi poruncește să rămînă, să vadă tot, să asculte tot; să știe cum și-a petrecut femeia asta nopțile, toate nopțile în cursul lung al atîtor ani. Gîndul cel bun îl îndeamnă acum de-a surda să fie tare, să sfîrșească totul cît mai repede cu putință; nu trebuie să vadă nimic! Ce s-a petrecut pînă acum aparține trecutului, groaznicelor necesități, catastrofei spăimîntătoare, care a cutremurat lumea din temelii. Ba gîndul bun îl mai sfătuie să se ridice de-acum, să meargă în cabina ei, să-i strige să-și topească fardurile de paiață, să se spele, să se spele zdravăn, să redevină ea; cea demult. Însă într-un suflet de bărbat, care nu și-a văzut soția de ani și n-aude de ea decît prin bruscă, stăruitoare și irezistibilă rumoare publică, viermele curiozității face teribile ravagii. Astfel că doctorul ceru chelnărului să trateze cu ocupanțiii vreunei mese din fund (erau ocupate pînă la una și toți din jurul lor erau electrizați de așteptare) un schimb, pentru ei cît se poate de convenabil. Un astfel de gust îi fu îndeplinit de bună seamă la repezeală. Aci, în fund, într-adevăr, se simți mai la locul lui. Cel puțin nu se va da în spectacol Și-apoi, pentru ochii lui, semnul de pe picior va apare și la atîta distanță; pentru ceilalți, e firesc, el să nu se bage de seamă nici lîngă rampă. Pentru că tot asta rămîne marea mîngîiere a doctorului, care-l îndeamnă să dorească, să voiască din toate puterile, să se roage lui Dumnezeu… să fie ea! atît și nimic mai mult; în oceanul imens și turmentat prin care a trecut, nimeni, nimeni n-a văzut micul, dulcele, sfîntul semn, unde, pentru el, s-a strîns tot sufletul ei Masa aceasta din urmă e așezată în dreptul ușei, iar in ușă s-au îngrămădit cîțiva întîrziați. Cei mai aproape de doctor sunt: un ofițer și un civil. Un tînăr sublocotenent mic și pirpiriu cît o gîgîlice, dar strălucitor îmbrăcat. Obrazul i-e supt ca la un tuberculos, iar ochiul îi înoată, exagerat de monoclu, în luciul celei mai scabroase libidinii. Înainte chiar de a deschide gura largă, de degenerat, doctorului nu i-a plăcut deloc. Dar acum, rînd îl aude, apoplexia e gata să-i sfarme în bucăți creierul căruia i-e dat să audă atît de grosolane insulte (Dumnezeule, cine poate spune dacă nu sunt adevăruri!) la adresa soției sale. Sublocotenentul dăscălește pe tovarășul său cum trebuie să procedeze, ca să fie primit la noapte în camera Nataliei. Foarte simplu: n-are decît să-și șoptească dorința la urechea chelnărului aceluia înalt și slab, chel și cu favoriți Evident, trebuie cinstit și chelnărul, dealtfel probabil că are, și de la ea, la sută. Din nefericire, tariful trebuie să fie foarte urcat, precît a auzit. Ei n-a mai încercat, de când a auzit de isprava unui alt ofițer din artilerie, pe care nu-l cunoaște personal dealtminteri — și care i-a luat astfel înainte. Dimineața i-a pus femeii pe masă 500 lei. Larmă, scandal, în cele din urmă a trebuit ea să tacă, pentru a nu-și strica reputația de artistă… și a nu fi taxată de cocotă… — Pe de altă parte am auzit că e în căutarea bărbatului ei, despre care ar fi aflat că e refugiat în Romînia… Doctorul se întrebă de ce nu cheamă imediat chelnărul, să plătească și să plece numaidecît. Să aibe tăria demnă de-un adevărat bărbat de a-și înăbuși odată această stupidă curiozitate, a cărei febră îl macină acum ca boala cea mai cumplită. Își caută soțul așadar? Foarte bine: prin urmare va bate ea la poarta lui. Și atunci n-are decît s-o întâmpine cu toate onorurile pe care le merită. Totuși doctorul găsește că e stupid să părăsească sala chiar de acum; e caraghios să faci atîta amar de drum, ca să pleci fără să vezi ce te interesează. Tăria e să nu te lași recunoscut și să întorci spatele fără a adresa o vorbă. În cazul ăsta ar fi mai de dorit să cheme chelnărul celălalt, cel înalt, slab, pleșuv și cu favoriți, și să-i ceară toate lămuririle. Doctorul își încredințează dorința unui picol agil, după ce se convinge că ofițerașul tuberculos și tovarășul lui nu mai sunt în preajmă-i. Și răspunsul îi vine numaidecît: cel chemat e ocupat cu niște mari comenzi. Dar cum termină, sosește numaidecît. Știe el ce dorește domnul: mai este timp destul. Și doctorul se miră cum picolul se îndepărtează, rînjind cu înțeles la dînsul, fără să-i fie capul croit și spart în două de sticla asta de licheur. Dar de ce în halul ăsta!? se întreabă înfricoșat doctorul. În definitiv e de înțeles: te faci dansatoare, cedezi unuia și altuia, ai doar atîtea piedici de înfrînt ca să ajungi la liman. Dar cînd ai ajuns atît de aproape de acest liman, cînd nu-ți mai lipsesc decît cîțiva gologani pentru o noapte și trei ceasuri de cale ferată, ce rost mai are această prostituare? Nici cea mai josnică femeie nu se prostituează de plăcere… Dar una ca… dar Natalia… Natalia Alexandrovna, fata mîndră, fata și soția de baron… imposibil… cine știe ce confuziune de nume, cine știe ce individă de proastă condiție… Și păhărelul de licheur, umplut necontenit din sticla, pe care chelnărul i-a lăsat-o pe masă, la poruncă, face naveta, la intervale de vreme din ce în ce mai scurte, spre gura lui lacomă… „Cine știe ce drojdie, ridicată deasupra de clătinarea asta generală”, își continuă doctorul gîndul… „Dar n-are să-și ierte niciodată că a fost muncit de-o astfel de bănuială, dacă dezmințirea va veni numaidecît… Și trebuie să vie…” Păhărelul se înalță spre a face, pe buza-i de jos, saltul mortal al duștei. „Mîndria ei… cu cine s-o compari?… Frumusețea… hm… dulcea ei frumusețe… hm…” Păhărelul. „Doamne, cînd îi va mai fi dat să vadă această frumusețe?… Pe cea adevărată, pe cea așteptată? Peste cît timp, peste cîți ani… cît mă vei chinui…?” Păhărelul. Cînd ea ar putea fi la un lat de mînă de aci… Cînd în cîteva secunde s-ar putea face minunea… Păhărelul. Aci, într-adevăr, mîna lui Dumnezeu cea sfîntă ar putea efectua o minune… Mîna, nevăzută de alții, arătîndu-se numai păcătosului care-i cere intervenția: misterul divin păstrîndu-și astfel chiar în această sordidă încăpere, chiar în mijlocul acestei cete inconștiente de dezmățați, imaculata-i candoare și nepătrunsa-i putere. Păhărelul. Ca să-i aducă… ce să-i aducă?… Pe frumoasa lui… pe Natalia Alexandrovna preschimbată în… c… Păhărelul de astă dată se ridică numai pînă la jumătate și coboară plin înapoi pe masă. „Doamne, cum va fi voia Ta… Doamne, cum va fi voia Ta… Las înaltei Tale înțelepciuni să hotărască soarta mea… Și eu mă voi supune și voi primi totul cu bucurie, așa cum orînduiești Tu…” Deodată rumoarea se înteți prin sală. Zgomotul vocilor atinse la moment paroxismul, apoi începură să scadă. Sîsîituri se auziră din toate părțile. Și șoapte: Natalia Alexandrovna… Natalia Alexandrovna… Doctorul îngălbeni și se apucă zdravăn cu mîinile de dunga mesei. „Dumnezeule, la voința Ta, Dumnezeule… să fie ea, Dumnezeule, Doamne Dumnezeule, domn al părinților noștri… să fie ea… de clipa asta depinde… Să fie ea, Dumnezeule!… ea să fie! ea să fie!… Natalia Alexandrovna…” Luminile se stinseră în sală și se întăriră pe estradă. În spatele doctorului izbi un curent rece, care-l înfășură ca un cearceaf cu apă, de parcă toată sala ar fi crăpat și s-ar fi pustiit deodată și toate vînturile zărilor și-ar fi dat întîlnire aci. Doctorul dîrdîia și se ținea de masă, să nu cadă jos de pe scaun de atîta dîrdîit: — Să fie ea, Dumnezeule!… Ea, Natalia mea, Natașa mea, Natașenca… Pe scenă năvăli o sclipire intensă de zăpadă scăldată în soare, care se strînse ca un troian imaculat pe scînduri. Aplauze izbucniră și strigăte formidabile de admirație. Arătarea de nea stătu mult așa înghemuită în sine, apoi începu să se desfășure: un braț ca o împărăție de visuri se ridică șerpuitor, apoi altul, trăgînd în sus capul încă aplecat, umerii de omăt, bustul, pîntecul, înaltele picioare. În sfîrșit figura se ridică semeață… Era ea: Natalia Alexandrovna. Aplauze. Strigăte, țipete; bestia cu mii de capete admira în felul ei. Pînă acum nu-i sărbătorea decît frumusețea aproape nudă. Ochii doctorului căzură tremurători în jos, pe picior; deocamdată nimic, dar el încă palpa locul puțin deasupra genunchiului… Drace, unde caută? la dreptul? Imbecilul… Dar acum femeia și-a aruncat picioarele goale în aer în aceeași parte, unul în unghi drept, altul în unghi obtuz… Și dansul porni sălbatec și alb… o statuie încontinuu modelată în nor. „Ea este!” se lumină deplin doctorul. „În întregime ea”. Semnul nu i l-a văzut… „Ba, da… uite-l… se vede, de minune, se vede de minune, chiar în joc… Cine știe cum a ținut picioarele, de nu s-a văzut cînd era în repaos… Dar, iată, odată cu jocul s-a arătat și semnul…” După fiecare dans, Natalia Alexandrovna dispărea parcă izgonită de canonada aprigă a aplauzelor, cari o readuceau apoi numaidecît înapoi ca un magnet sonor. Și ea își arăta pe rînd toate fațetele talentului. Doctorul nu mai cugeta. De cîteva ori se forță să pună oarecare dichis în lumina care-i inunda creierul, dar trebui să renunțe: lumina stătea acolo compactă și grea, imposibil de desțelenit. Numai cînd ea își primea plecată ultimele aclamări, el descoperi o spărtură prin care putu să-și privească în gînd. Dar numai atît putu năzări acolo: „Frumusețea asta orbitoare a fost întîi numai a mea și va mai fi numai a mea. Numai a mea, numai a mea”. Iar gîndul ăsta unic ținu pînă cînd Natalia Alexandrovna se schimbă și apăru în local, ca orice consumatoare, îmbrăcată de seară. Atunci, la priveliștea frămîntărei care se produse, întrecere de omagii, scaune împinse, mese îndepărtate or apropiate, chemări și comenzi, rîsete și țipete de fericire, doctorul își regăsi suplețea facultăților lui mintale obișnuite. O masă mare se durase în mijlocul sălei și o mulțime de haine negre, or de uniforme, or și chiar de vestminte femeiești doriră să fie convivii sărbătoritei. Acum Natalia Alexandrovna era așezată față în față cu soțul ei, dar mesele răzlețe dintre locurile lor încă împiedicau întâlnirea privirilor. Doctorul avea limpede conștiința că ea nu-l observase încă, sau mai bine nu-l recunoscuse, cu toate că uneori se uita încoace. Dar și el se ferea acum s-o privească prea de-a dreptul, cînd ea se întorcea spre dînsuL înfruntarea cea teribilă era rezervată pentru timpul cînd spațiul dintre dînșii se va libera definitiv; și lucrul da semne că se va petrece în curînd, pentru că dansatorii abia de mai puteau să se învîrtească pe estradă. Se cerea tot mai insistent: „loc! loc!” Și loc se făcu. Dar acum perechile în vîrtej frîngeau și mai rău liniile văzului. Doctorul aștepta: cînd jazzul va face pauză, revelația în sfîrșit se va produce. Cineva atinse atunci ușor mîneca doctorului; era picolul care-i da semn să privească într-o anume direcție. Cutremurîndu-se din rădăcini, ca la începutul jocului Nataliei, doctorul își repezi ochii într-acolo; și parcă i-ar fi izbit cineva cu o cravașă, așa clipiră de dureros, cînd în direcția indicată, sărmanul nu văzu decît pe chelnărul lung și slab, cu favoriți, făcîndu-i semn de răbdare: „n-a uitat, va veni acum, timpul nu c pierdut”… Dar doctorul uitase. Și această neașteptat de teribilă aducere-aminte îi sfîșie sufletul în lungi fășii, ca panglicile nenumărate ce atîrnau, în chip de poale, din corsajul dansatoarei care precedase pe Natalia. Toată durerea lui ațipită de succesiunea repede a fugarelor și strălucitoarelor priveliști, ce se degajaseră ca o aureolă în timp, din sîmburele frumuseților femeii sale, i se revărsă acum în față și-l ameți. Dar acum era momentul acțiunei. Doctorul își reveni repede și-și trasă cu siguranță dîrză planul purtărei în fața surprizei puternice a soției sale. O privire de gheață, posomorită ca norii din decembrie, întîmpinînd goana încoace și brațele întinse ale uimitei frumuseți. Ah, brațele din timpul jocului, întinse spre dînsul…! — Alexandru, Sașa… — Doriți ceva, doamnă?… Cu ce vă pot servi…. — Pardon, nu sînteți dumneavoastră doctorul… Alexandru Calomfirov?… — Nu, doamnă, e o confuzie… scuzați… Și-n fața privirei ei rătăcite și-a frîngerii mîinilor: — Dar vă rog, luați loc… Îmi face o nespusă plăcere… să vă revăd… — Să mă revedeți? — Da… am impresia că v-am văzut ultima oară acum cinci ani la moșia dumneavoastră din… — Sașa, tu ești… Ce însemnează jocul ăsta… — Ce însemnează jocul dumneavoastră, doamnă? Dumneavoastră sunteți artista aici… admirată, anturată, iubită… tarifată… scuzați, dar așa mi s-a… Orchestra a încetat deodată, dansatorii s-au despărțit și aleargă însetați, care încotro, spre mese. Între doctorul Calomfirov și soția sa frontul de bătaie s-a deschis. El o fixează cu ochi enormi și ea îl privește de asemeni, îngrijorată parcă… Întoarce ochii și apoi revine… și-l privește din ce în ce mai înfricoșată… Dar rămîne încă la locul ei… Însă degeaba! Doctorul nu mai dezlipește ochii de pe dînsa, deși ea nici nu-l mai privește; dimpotrivă, răspunde în dreapta, în stînga, rîde, golește paharul cu șampanie. Dar doctorul o fixează înainte; un sfert de ceas ochii lui n-au slăbit-o. Jazzul reîncepe acordarea instrumentelor. Femeia se scoală, o mișcare a doctorului: Natalia Alexadrovna își ia noapte bună de la comeseni. Pieptul doctorului se umflă: în sfîrșit! Pe urmă își întinde coatele în lături, se destinde. Trebuie să-și găsească poziția care să pară mai normală decît toate. Întovărășită doar de doi însoțitori, un domn bătrîn și un colonel, Natalia străbate parchetul cu pas sprinten — mai mult alunecă — direct spre dînsul. Doctorul își vîră un deget pe după guler ca să mai tempereze apăsarea dureroasă a butonului ps ieșitura beregății. Ea e infinit de seducătoare și de frumoasă cu cît se apropie; tot sîngele din fața doctorului a pierit. Îi zîmbește prietenoasă, îl atinge în treacăt cu mîneca pardesiului și trece înainte. Doctorul se repede drept în sus. Dar ea ieșise. Și trecuse fără îndoială pe-aici, pentru că, după spectacol, trebuia să iasă și ea, ca toată lumea, prin ușa cea mare a localului. Din cîteva salturi doctorul a ajuns la ușă. — Natalia! Artista s-a oprit. Cei doi însoțitori s-au oprit de asemenea, dar ceva mai la distanță. — Natalia! — Ce doriți dumneavoastră? întrebă ea în cel mai perfect accent românesc. Cine sunteți… — Lasă comedia asta… — Comedia?… E interesant… nu vă cunosc… — După cinci ani nu-ți mai cunoști nici bărbatul? Ea izbucni în rîs, grozav de amuzată: — Asta e nostim. Nici n-am fost măritată… — Natalia, Natașenca, dar e de necrezut că poți să mă tratezi astfel… să mă dai în astfel de spectacole în fața unor necunoscuți… destul că viața din ultima vreme… — Domnule, n-oi fi vrînd acum să joc cu dumneata teatru de Pirandello… Mă confundați desigur cu cineva, cu care seamăn probabil foarte mult. — La dracu! confuzie și la nume și la figură… mai bine lasă glumele… Ești soția mea, și-acum, pentru că te-am descoperit în aceste condițiuni… — Nu vă privesc pe dumneavoastră condițiile vieței mele… — Natașenca, iertată să fie viața ta din urmă. Frumusețea ta șterge orice pată de pe ea, oricît de gravă tea acoperite, holbă ochii speriați prin deschizătura ușei. Ai milă de mine, copilă… Cinci ani te-am așteptat, cinci ani ți-am sărutat fotografiile… Și tu așa îmi răspunzi?… Sunt încă bogat, mi-am regăsit și am redobîndit averea de aici, vei fi iarăși nobilă și bogată Natașenca, numai tu să mă urmezi… Nu poți să glumești cu mine în felul ăsta, Natașenca; ți-am văzut doar semnul, în timpul spectacolului!… — Semnul?… — Da, semnul de la genunchi… — Regret că mai e și un semn la mijloc. Altfel, cum povestești că ești de bogat, eram gata să te recunosc. Din nefericire însă, n-am nici un semn la genunchi… dumneata ești prada unei puternice obsesii… asemănarea mea cu ființa pe care o aștepți te-a făcut să vezi și semne acolo unde nu sunt deloc. Pentru că îmi pari de bună credință, iată, îți voi arăta, aci, de față și cu domnii… care genunchi dorești? — Sfîrșește odată cu arătatul genunchilor de față cu domnii! gemu el cu sufletul strivit. Dar ea rîse acum cu toată pofta, îl bătu pe umeri prietenește și-și desfăcu mîinile în lături, ca și cum l-ar fi poftit să șeadă pe un scaun. — De care domni vorbești? Suntem doar singuri… Doctorul se-nvîrti aiurit într-un picior și holbă ochii; erau într-adevăr într-o altă încăpere, într-o cameră închisă… Dumnezeule, unde mai văzuse el odaia asta… dar era camera lor de dormit de la moșie, de la moșia rusească dinainte de război. — Însă te avertizez, îi spuse ea vîrîndu-și mîna pe sub rochie ca să-și desprindă catarama jartierei — te avertizez… sunt tot așa de rusoaică precum ești dumneata de havaian. Și trase teaca mătăsoasă a ciorapului, descoperind brusc albeața lucie și orbitoare a rotulei… Doctorul se frecă la ochi, se întinse și se ridică din fotoliu, extrem de înciudat că un om fără imaginație ca dînsul a putut avea aievea un vis așa de complicat. C-a fost treaz în tot timpul ăsta, i-o mărturisesc mucurile nenumărate de țigări care stau claie în scrumieră, afară de cele ce s-au răspîndit primprejur. Acum, la urmă, și poate și mai înainte, din cînd în cînd, a mai ațipit cîte oleacă, dar își aduce aminte că într-un timp s-a plimbat foarte nervos de la un cap la altul al odăii. Sticla de licheur ajunsă pe fund și păhărelul de alături îi confirmă că printre ațipiri, după fiecare dus și întors la măsuță, mai da pe gît cîte o dușcă tare, întocmai ca la barul din Cernăuți. Dar îi pare bine că s-a petrecut astfel. Timpul a trecut așa nesimțit; acul cel mic al pendulei, în formă de turn de mînăstire, a lăsat în urmă miezul nopții și pînă mîine dimineață, cînd poate avea în sfîrșit în gara asta păcătoasă primul tren spre Cernăuți, va putea trage acum un somn bun și liniștit. Acum știa ce avea de făcut. — Natașenca mea! Îi spuse el fotografiei. Draga mea scumpă… cine știe ce cumplite răstriști au făcut pasul tău să alunece… Fii fără grijă, copila mea… Te voi smulge din mijlocul lor și te voi aduce, chiar în noaptea în care te voi vedea… Fără a mai aștepta dansul tău și fără pîndă pe la uși. Lasă-i să te aștepte și să bată din palme de nerăbdare și să tropăie pîn-or plesni din copitele lor despicate… Vei fi iarăși stăpîna casei acesteia și a mea… Nu-nțelegi… povestea ofițerului… visul meu… teate acestea sunt vestiri de-ale necunoscutului… tu trebuie să fii, nu poți fi decît tu… ceva anume trebuie să se întîmple în existența mea. Și el sărută iar și strînse la sîn fotografia, cînd în ușă urmară sfioase bătăi: — Ei, ce e? cine e? ce vreți acum la miezul nopței? strigă doctorul, care abia acum își aduse aminte că în afară de aperitivele de la Trofimov și de licheururile de aici, nici la prînz, nici seara nu gustase nimic. — Lasă-mă acum cu masa voastră… Capul îmbrobodit strîns al Babușei, cu bărbia și fruntea acoperite, holbă ochii speriați prin deschizătura ușei. — Mărimea voastră, îngăimă ea… — Ce vrei, spune odată… — O femeie… afară… aci, în sa… — Ce femeie… ce dorește… e bolnavă? Acum nu stau de așa ceva… Mîine plec cu trenul… — Spune că e… Întîi ne-a spus că vine cu vești chiar de la barina noastră… — Ce zici?… Ce spune?… Ha, de la barina… Unde e? Adu-[o]-ncoace… Adu-o… Ce mai aștepți? — Aci, în dreptul ușei, mi-a spus însă că e chiar barina noastră… Și-și făcu semnul crucii. — Numai că să vedeți… — Ieși, cînd am spus… ad-o numaidecît încoace… Primul avînt al doctorului fusese să se repeadă singur, să dea de părete pe babornița asta bîlbîită și să aducă pe sus, încoace, pe Natașenca. Dar visul de adineaori îl trecuse prin prea multe peripeții ca să nu-i dea acum o mare siguranță de sine. Așadar, pentru că ea venise singură, de la sine, pocăită, înfricoșată, nu strica deloc ca el s-o primească puțin mai rezervat, mai bănuitor… Vrea să-i audă puțin tonul plînsului, vrea să-i audă blestemul sincer căzînd pe viața-i de pînă acum, vrea s-o vadă torturîndu-și mîinile și mușcîndu-și buzele, pentru ca iertarea să fie cu geamăt și sînge. Vrea să vadă și el puțin teatru, de cel tragic, de cel adevărat, cu scrîșnete și cu strînsul genunchilor… și nu cu șampanie și cu picioare ridicate și cu chiote de desfrîu. Chiotul durerii îi trebuie acum!… Dar ce are de nu mai intră, ah, ah, e greu momentul revederei cînd cugetul e încărcat de scîrnă… Și-n acest timp, tremurul nestăpînit al mîinii stingea chibrit după chibrit în zorul de a face odată lumină. Bătaia se repetă în sfîrșit în ușă. — Da! Poftim. Să intre! Intră! Ușa se crăpă puțin, apoi în deschizătura care se lărgea tot mai neagră, o apariție lugubră, un morman de zdrențe și o figură de mort se ivi. Arătarea mestecă în fălcile ieșite ceva ca un foșnet de cearceaf, un cuvînt, numele lui, apoi făcu cîțiva pași fără control și se prăbuși pe covor. Babușa împinse ușa pe din afară, dar doctorul avusese timpul s-o vadă făcînd din nou îngrozită semnul crucei. El se lăsă moale pe fotoliul pe care trăise cea mai mare parte a visului. Femeia plînse multă vreme în tăcere, cu capul în covor, și doctorul o așteptă de asemenea fără un cuvînt, fără nici o putere, fără nici o idee, să termine. Tîrziu de tot ea se ridică, sprijinindu-se greu în ciolanele moi. Doctorul făcu o mișcare s-o ajute, dar recăzu la loc, între brațele fotoliului, neputincios… — Dumneata zici…? Instinctiv făcu întrebarea în rusește și ea îi răspunse tot în rusește, slabă, dar cu vocea ei, cu vocea ei de-atunci, cînd a fost bolnavă de friguri, și el singur a îngrijit-o. — Dacă dumneata îmi dai voie să spun așa… Ți-e în putere să-mi dai sau nu voie… Hotărăște, stăpînul meu. Se mai îndreptase puțin din șale și corpul tinse doar o părere spre mîndria lui de demult. Doctorul tresări. Dar unica-i sclipire de nădejde muri odată cu triumful razelor de lampă, care putură în sfîrșit separa, pe fața ei suptă, gropițele sinistre ale vărsatului greu. [sic]… Doctorul își încinse fruntea cu palmele. Femeia începu să-și povestească trecutul. Cînd semnele neliniștei țărănești s-au agravat, s-au refugiat cu toții la oraș. Casa însă le-a fost confiscată, părintele și frații închiși… mai pe urmă împușcați. Crede, nu știe sigur. Ea a fost invitată la un oficiu, pe urmă la altul… i se dăduse o odaia proastă lîngă grajdul casei părintești. Peste noapte, nacealnicul sovietic care-i făcuse această favoare a sculat-o cu bătăi puternice în ușă să-și ia plata. O cameră lingă un grajd boieresc era danie mare. Ea însă la îmbrîncit, l-a izbit cu toată puterea și a izbutit să scape… Dar s-a simțit urmărită; a alergat astfel pe străzi cu auzul înfiorat de zbîrnîitul gloanțelor. Norocul i-a fost spitalul de contagioși care i-a răsărit în drum. Portarul a vrut s-o oprească, dar ea a strigat: „Nu te atinge! Vei lua boala de la mine!” Înlăuntru, îngrijitoarea de serviciu a înțeles-o și i s-a făcut milă. A căutat s-o apere, a dat-o drept rudă a ei. Dar dacă origina ei era astfel ușor de ascuns, în schimb frumusețea, oricît încerca s-o mascheze, ii producea necontenit neplăceri. Pînă cînd Dumnezeu s-a milostivit și i-a dat bubatul mare. Și corpul ei a rămas ferit de orice prihană… Ultimul cuvînt făcu pe doctor să sară în picioare. Se duse la lampă și-i mări fitilul. Cu subita creștere a luminii găurelele obrazului se lărgiră și ele hidos. Atunci se apropie înfiorat de ea și apucă marginea otrepei ce-i servea de acoperămînt; cu o smucitură dușmănoasă îi răsfrînse zdreanța în sus. Picioarele scheletice apărură flasce și mumifiate, ciuruite de urmele bolii. Toată frumusețea lor fusese pierdută pentru veci, dar ceea ce vrusese anume doctorul să vadă, semnul amintirilor și al înfrigurărilor de odinioară, era la locul lui, deasupra genunchiului stîng, cafeniu, pufos și rotund ca un iris căprui de ochi. Cînd doctorul se ridică, văzu fața de stîrv schimonosindu-se amarnic în ceva care vrea să fie surîs de pudoare surprinsă și îngăduință. Dar toată această strîmbătură ridicolă pieri deodată, cînd ochii, singuri frumoși, mari, excesiv de mari, ai cadavrului înviat, ai acestui vărsat negru în persoană, intîlniră figura consternată a doctorului. Femeia șovăi și lăcrămile o podidiră ca un șuierat; își apăsă cu vrășmășie zbuciumul pieptului cu palma. Încercă zadarnic să construiască vorbe; săltatul necontenit a ceea ce fusese sîn îi preschimba cuvîntul în guițat. Cînd izbuti să se facă auzită, doctorul desprinse limpede și hotărît: — Trebuie să plec?… — Nu, asta nu… Natalia Alexandrovna… (abia pronunța doctorul acest nume)… nu poți să pleci, pentru că aici e casa ta… ești soția mea doar… Natalia Alexandrovna își pierdu iar cuvintele, cari trebuiau să exprime recunoștința ei, în profuziunea de suspine; atunci voi să-i apuce mîna, dar doctorul și-o smulse: — Lasă astea, Natalia Alexandrovna. Deocamdată îți trebuie un somn bun… — Știam eu că ești generos, putu ea în cele din urmă să geamă… știam eu pentru cine mă lupt… altfel… puteam să mă strecor și altfel… chiar și atunci, Alexandru Calomfirov… Ca multe altele… — Bine, bine, Natalia Alexandrovna, despre asta vom mai vorbi noi mîine… cum îți spun, îți trebuie un somn bun… și mîine o baie bună… asta se cuvine mai ales corpului tău neprihănit… Mîine trebuia să plec la Cernăuți, dar rămîn… Trebuie să-ți fac rost cel puțin de cîteva veștminte de casă… nu pot să te prezint așa slugilor, cu toate că tu ai apucat înainte… pe urmă o să-ți aduci tu croitorese… Pentru că, eu, draga mea, trebuie să plec neapărat, peste trei zile, trebuie să plec neapărat… La Cernăuți. Afacerile sunt afaceri… Îi spunea acestea îndrumînd-o grăbit spre dormitor, pe care vrea să i-l cedeze. El avea să revie în birou. Pe drum ea șovăi deodată și vroi să se reazime de dînsul; dar el se feri instinctiv. Ea se sprijini atunci de zid și continuă drumul astfel. — Reazimă-te de de mine, Natalia! o îndemnă el fulgerat deodată de remușcarea involuntarei cruzimi. Natalia păru că nu-l aude și el nu repetă. În dormitor îi dădu cămăși de noapte de-ale lui, își luă rămas bun, rîzînd prietenos și falș, și fugi, uitîndu-se pe coridor înapoi, ca de spaima unei fantome. Se lăsă pe fotoliu[l] visului dintîi și încercă să ațipească; în vis, Natalia Alexandrovna de la Cernăuți îl aștepta în odaia unde-o lăsase și-i arăta, pe piciorul strălucitor de alb și neted, semnul reapărut. Făcea mare haz de uimirea lui. Hazul deveni apoi hohot, hohot cumplit, hohot de plîns. Doctorul întredeschise genele: vărsatul negru, în genunchi, plîngea pe fotografia de demult a Nataliei Alexandrovna. O strîngea la piept și plîngea, iar doctorul stătea nemișcat ca să nu tulbure visul cel nou. „Pentru tine, Alexandru Calomfirov, numai pentru tine am făcut asta… iartă-mă!” se auzea[u], printre suspine, șoaptele strigoiului. Doctorul auzea minunat de bine și aștepta înfrigurat; dacă ea va pleca pe ușă, își spunea, totul nu-i decît o altă fațetă a aceluiași vis, bun de trecut timpul pînă la plecarea trenului de Cernăuți. Dar el nu îndrăznea să se miște, ca să nu i se pară că se trezește iarăși în plină realitate. — E vis, strigă aproape de bucurie, cînd fantoma dispăru într-adevăr pe ușă, pe ușa nu a coridorului, ci a antreului pe unde apăruse întîi. E vis! A fost vis! bătu el din palme și făcu lampa mare. Fotografia Nataliei era la locul ei și doctorul nu mai avu nici o îndoială; scoase ceasul din buzunar să vadă cît i-a mai rămas pînă la ora plecărei. Dar abia atunci văzu scris mare pe dosul cartonului oblong al fotografiei: „Dormi liniștit, nu a fost decît un vis. Natașenca, 25 aprilie 192…”. Cînd a scris, cînd a scris! se întrebă înfiorat doctorul, căzînd înapoi pe fotoliu… Dacă n-a văzut, însemnează că un moment a ațipit de-a binelea… Dar ce importanță pot avea toate astea! Important este: ce va face acum? acum?… să ațipească oare înainte? Fotografia îi spune lămurit: Natalia Alexandrovna îi spune, îl îndeamnă lămurit:„dormi liniștit, a fost un vis”… ea a avut tăria să scrie astfel cu mîna ei de schelet… cu mîna care a fost odată cuib de… care a fost… și care azi… azi a scris cu atîta siguranță… care a tăiat cu atîta putere… — Nu se poate, nu se poate! răgește doctorul țîșnind în mijlocul odăii. Nu se poate, Natalia Alexandrovna… Și pornește izbind ușile, pornește în lungul străzei liniștite, în noaptea cu lună matinală și ciopîrțită, urlînd, ridicînd toată lumea din paturi: — Natalia, Natașa… Natașenca… Aleargă în noaptea cu lumină sepulcrală ca într-un vis. Și tîrgoveții apar la geamuri și privesc din întunerec ca în vis. Iar el trebuie să alerge înainte, pînă la capăt, conștiința îi poruncește să alerge înainte, pînă la înfricoșata trezire — sau poate, cine știe, pînă cînd cei iașiți de prin porți și din ganguri îl vor deștepta și-l vor liniști că totul, de la început pînă la sfîrșit, n-a fost decît un vis, un acces prelung și grav de nebunie.


content:
În noaptea aceea de drum-de-fier, cînd am pornit în sfîrșit din orașul meu pierdut într-un colț de hotare, n-am putut închide ochii, cu toate că aveam la cherem o canapea întreagă, cît era de lungă, și cu toate că vagonul capitonat mă legăna lin și îmbietor. În învîrtiturile roților, în clănțănitul lanțurilor, în răpăneala fierului pe fier, auzeam prin fereastra lăsată necurmatul rotogol al unui cînt de biruință. O, cum se rostogolea cîntecul acela pe șinele vîrtoase, cum era necontenit același, spăimîntător același și — totuși — cum sufletul meu creștea necontenit. Cînd s-a crăpat de ziuă, mi-am și înfipt capul în jilăveala dimineței, ca să prind din ceață primul turn al orașului pe care nu-l mai văzusem. Întîi n-am zărit nimic; apoi, la un ocol al drumului, mi-au răsărit departe turle și acoperișuri răzlețe, ieșind dintr-un fund de vîlcea. Soarele era acum doar o biată fantomă translucidă — la care te puteai uita în voie — a soarelui adevărat. Pe aceste nu l-am văzut în minunata lui strălucire decît mai tîrziu și hăt bine deasupra muncelelor orizontului. A zbucnit deodată în vestmînt de foc, cu aripi de flăcări din crisalida-i transparentă și, în locul unde mi se păruse că văd un oraș, a aprins coperișurile. Se părea că nebunia monstrului de fier, care mă ducea în pîntec, mă purta în goană dezmințată în regiuni nebănuite, cu sori mulți, sclipind presărat pe cîmpie, încercînd să răsară în jerbe de sisteme complicate, ca-n luminile surprinse de ochean. Doar cîte nu eram eu gata să văd în ținutul ăsta miraculos, unde mă avîntam de bunăvoie! Pe urmă toate au dispărut, cînd pămîntul s-a ridicat de spinare în sus, într-un rînd. Zarea s-a mai întunecat și orizontul a început să se strîmteze și mai mult: s-au ivit începuturi de mahalale, o fabrică — de bună seamă — cu ferestre și lumini multe, întîrziate; apoi vagoane, șine ce se împreunau și se despreunau, șiruri întregi de vagoane și locomotive moarte și necontenit lumini searbăde în jilăveala zorilor, pîlpîind jalnic, învinse de ziuă, ca luminările în jurul raclei. Întîi, impresia aceasta lugubră îmi strînse sufletul, în care tot mai dăinuia, neam din neam, ca-n butoaiele de mult golite, tereghia superstițiilor, a semnelor și a vedeniilor. Dar închipuirea-mi mobilă puse îndată, în locul sumbrelor viziuni, sfîrșituri de bal, lumini de petreceri monstre prinse de ziuă, lumină necurmată, beție, fericire. Priveliștea amețitoare mă făcea să închid ochii; un felinar apropiat trecu pe lîngă mine și sfredelitoarea lumină a arcului voltaic îmi pătrunse dureros pleoapa; și vagonul întreg nu mai. părea atunci decît un cosciug uriaș, purtat pe brațe de fier spre un cavou imens și necunoscut. Speriat, am despreunat larg genele și am pipăit cu degetele tremurătoare scrisoarea de recomandație și cele cîteva bancnote ce le aveam în buzunarul de la piept. Scrisoarea aceasta mi-a deschis într-adevăr ușa unui puternic al zilei. Mijloacele părinților erau prea slabe ca să nu trebuiască să-mi găsesc și un serviciu pe deasupra, pentru a urma cursurile universitare. Scrisoarea tatălui meu — cu ortografia pe care o știam și de care mă înroșii grozav cînd rîndurile tremurate fură parcurse de ochii încruntați sub ochelari de aur ai alesului politic și protectorului nostru — fu înlocuită de o carte de vizită a acestuia către secretarul general de la Finanțe. Afară, cartonașul imprimat cu numele care însemna poruncă îmi aduse inima la loc; nu atît prin cele trei rînduri așternute în grabă cu creionul, ce-mi deschideau poarta sorței, cît pentru acea lipsă complectă de apostrofe și liniuțe și mai ales pentru acel admirabil acord de singular cu plural, solecism care niciodată n-ar fi scăpat tatălui meu. Și totuși scrisoarea aceasta mică și cretină, pentru care aș fi fost trîntit la absolvența claselor primare, făcu minuni… Am avut toată copilăria și adolescența mea o groază teribilă de cuvîntul „percepție”. Nu doară că tatăl meu ar fi rămas în urmă cu dările și că, prin urmare — cum se spune —, ne-ar fi bătut toba la cap, că aș fi văzut cu ochii plînși umilința părinților mei, rușinați și fără putere, înaintea oamenilor legei, scoțîndu-ne dulapurile și saltelele la mezat. Dacă tatăl meu n-a fost niciodată bogat, nici chiar așa de sărac n-aș putea spune că a fost vreodată. Dar percepția din orășelul meu era o clădire lungă și scundă, de pe care egrasia jupuise varul murdar și umflat, lăsînd să se vadă pe alocuri cărămida mucedă, de-un roșu de carne veche, stricată. Înăuntru niciodată nu pătrunsese vreo rază de soare; era o veșnică umbră umedă. Pe păreți dantela egrasiei avea tonuri din ce în ce mai înnegrite, cu cît scoborai ochii spre podea; erau parcă tapetați cu uriașe hărți hidrografice. Te înfrigura din cadrul lor umezeala unui întreg continent. Aproape de scînduri mucigaiul vînăt mustea; părea răspîntia tuturor furtunilor și ploilor. În încăperile acestea de peșteră lucrau oamenii fiscului. Îi vedeam cu fețe chinuite de griji, cu încheieturi umflate de reumatisme, cu mișcări greoaie de mormoloci, cu ochi bulbucați pe deasupra ochelarilor. Pentru mine erau zeitățile peșterilor și ale întunericului umed. De aceea, cînd secretarul general al Ministerului de Finanțe îmi întinse un plic cu adresa circumscripției XXIX.de percepție, un fior rece mi se răspîndi de-a lungul oaselor și un gust rînced mi se puse în gît. Văzui atunci urîtul… — E singurul loc liber pe care-l mai avem, îmi spuse pe-un ton cama înțepat domnul secretai, văzînd codeala mea și-mi întinse categoric mîna. — O, vă mulțumesc, răspunsei timid, prefăcîndu-mă într-adevăr mulțumit. Și o rază de nădejde lumină o fibră a cugetului meu; in capitală, desigur, trebuie să fie cu totul altfel… pînă și percepțiile… Iar în mintea mea răsări o clădire albă, uscată, mai ales foarte uscată, într-un fund de curte, cu cîteva ronduri în față, care se umplu vara de zorele, de garoafe și de pansele. Pornii deci fără de răgaz și simții cum șoptea cineva în mine, cu răutăcioasă plăcere, că bucuria izbînzii viitoare va fi cu atît mai zdrobitoare, cu cît drumul pînă la ea va fi mai lung și va porni mai de jos. Pe sălile marei clădiri nu mă sfiii să întreb pe un domn cu părul omăt curat, cu haine înverzite, cu ochelari pe vîrful nasului, legați c-o sfoară neagră de nasturele unei veste prea groase pentru dulcea îngînare de vară și toamnă de-afară: — Domnule, un funcționar din percepție poate fi adus oricînd în minister? — Hai? Bătrînul tresărise parcă mușcat de această întrebare. Mă privi înspăimîntat pe deasupra ovalelor de sticlă. Părea gata să-mi strige: „Nenorocitule, ce-ai spus?” Îi lămurii întrebarea: gradul de copist la percepție este acelaș cu cel de copist din minister? — A, ha! păru că se dumirește, dar ochii lui arătau aceeași groază amestecată cu compătimire… Da, da, fără îndoială… Pe urmă, fața i se umplu toată de răutate. Dădu din cap de mai multe ori și rîse cu gura lui știrbă, făcînd din mînă, a nimica toată: „Păi e totuna…” Și plecă, abia mișcîndu-se, cu rîsul lui fonf și groaznic. Mi se păru atunci că nu-mi rîde el, bătrînul, ci bătrînețea dintr-însul. Era așa de alb, atît de imaculat de alb și vocea îi fusese așa de stinsă și totuși atît de aspră și hainele-i erau atît de verzi, că fiorul de umezeală îmi făcu din nou circuitul oaselor. Nu știți ce e urîtul? Eu l-am întrezărit întîi rînjindu-mi din mucegaiul percepției orășelului natal. El trona acolo peste oamenii fiscului și tronează pretutindeni peste micii slujbași, oriunde-i umezeală, umilință și groază. N-aș putea spune ce fel de figură arată și nici dacă are sex. Dealtfel, toți condamnații să-l slujească îl acceptă fără să-l înțeleagă, cea mai mare parte nici nu știu că există, așa de grozav i-a pironit în somnul stăpînirei lui. Însă bucuria-i imensă e să supună tocmai pe cei hotărîți cu orice preț să-i scape; dar și acestora se arată numai în chip imprecis, de vedenie. Iar în întreaga-i și teribila lui alcătuire nu se înfățișează decît în ultimul vis al răpușilor de mizerie, de disperare, de neputință; bolnavilor și neurastenicilor, cu o clipă înainte de-a se arunca sub roatele trenurilor sau din înălțimile etajelor. Eu abia de l-am întrezărit aievea; o! Întru început n-are nimic respingător sau înfricoșător în figură. Dimpotrivă. Caracteristica lui grozavă e că rîde. Rîde cu hohote uneori sau abia rînjește; cu dinți puternici sau știrb ca bătrînul de adineaori… Te atinge numai în treacăt și trece înainte cu rîsul și cu veselia lui, pe jos, în trăsură, în automobil… și te lasă în urmă cu scrîșnetul neputinței și cu pustiul… Ai vrea să te duci cu el, să fii în el, să fii el… și să te răsfrîngi asupra altora. Dar te respinge și se îndepărtează cu rîsul lui triumfător… Grozava lui caracteristică e triumful… Astfel trecea el și-n această zi minunată de București, cu soarele de toamnă la început. Trecea în hohot și zgomot mare, în călești și automobile… Era pretutindeni un triumf nemărginit! Iar eu mă îndreptam spre percepția circumscripției a XXIX-a. Și tot ce era veselie și rîs și podoabe în lumea asta din juru-mi mergea în sens invers… În faetoane sau chiar pe jos. Cu capul căzut în piept, gol de gînd, pășeam ca un automat spre percepția circumscripției a XXIX-a. Domnul perceptor, foarte gras și negricios, cu fălci enorme și nerase de țepoșii peri albi, negri și rari, mesteca în gol cînd mă privi cu ochii mici și roșii, prin ochelarii pe care-i potrivea cu însăși spinarea nasului. Nu spunea nimic domnul perceptor, dar cu siguranță că-n necontenita mișcare a buzelor vinete, răsfrînte, mi-a șoptit sudălmi groaznice — și cînd și-a luat, întrerupt din lucru, ochii de pe coloanele de cifre, și tot timpul cît m-a ascultat fără să-mi răspundă un cuvînt, și mai pe urmă, cînd, după ce mi-a cercetat hîrtiile, m-a dat cu un semn pe mîna subșefului să mă „plaseze”. Atunci și-a lăsat iarăși ochii pe registru, pentru a-i ridica îndată amenințători, cînd a socotit că m-am întors cu spatele la dînsul, spre a urma pe ajutor. M-am trezit la masă cu o fată mică și măslinie poate, deși mai tîrziu mi s-a părut vînătă, de-o vinețeală pălită, de cadavru vechi, injectat cu formol. Era slabă de tot, însă buzele i-erau groase și răsfrînte ca ale domnului perceptor. De pe fruntea mică și bombată porneau pieptănate pe spate fire groase și aspre de cal. Avea un gît atît de subțire, ieșind din șorțul negru, că acest soi de cap mic, ca o caricatură de chinez (Doamne, un chinez negru ca un african), părea înfipt ca într-o prăjină din gardul unui rege antropofag. Astfel fu cînd ridică spre mine ochii fără pleoape și rotunzi, de pasăre; apoi mîna pipăi în colțul mesei, o mînă micuță, de copil, apucă repede ceva și îndată, pe capul înfipt în țeapă, apărură, uriașe, lentilele de scafandru ale unor ochelari cu cîrlige de fier. Ochii mici și rotunzi se măriră, se clătiră de-o parte și de alta, în cercul lentilelor și se fixară asupra mea umezi și dureroși, de parcă mi-ar fi cerut iertare. M-am cutremurat. Era și ea o biată fată, la urma urmelor, și nu merita un destin atît de vitreg! M-am cutremurat totdeauna dinaintea nedreptăței firei acesteia, care ne ocîrmuiește de-acolo, din centrul mișcărei veșnice, din nepătrunsul locaș al zeilor mari și mici! Unde sălășluiește desigur și „urîtul”, vrăjmașul vieței mele. Trebuia să scriu la aceeași masă cu ea; față în față cu ea — o masă mare, dreptunghiulară, acoperită cu mușama neagră, lîngă care, brațele unui scaun lătăreț, de scîndură, păreau că mă așteaptă de mult să mă cuprindă. Mila de arătarea-mi din față mă pătrunse pînă într-atîta, că nu putui opri cîteva cuvinte de bună întîlnire. Însă accentul — oh, accentul acela al vocei mele — parcă-l aud și acum! El îmi luase înainte și-l auzeam cum complectează reținuta mea politețe: „Fie, domnișoară, mă resemnez să-ți sufăr și vecinătatea dumitale… poate nu va ține mult!” Cu neputință ca o fată atît de urîtă să nu întrezărească dincolo de cuvinte, în adîncul conștiinței, compătimirea, mult mai jignitoare și mai repede de recunoscut decît chiar dezgustul. Mi se păru că făcu o mișcare bruscă, parcă și-ar fi dat capul înapoi. Covîrșit, plecai privirile. Doamne, dacă nu-i adresam nici un cuvînt, n-aș fi jignit-o mai rău? Sfios, înălțai spre dînsa doar pupila unui singur ochi. Și cînd întîlnii ochelarii de scafandru, înapoia cărora ochii ei fugeau într-o parte și într-alta, de parcă ar fi plutit în două borcănele cu apă, rămăsei împietrit. Urîtul era înaintea mea și rîdea stăpînitor. Mă prinsese. Gura capului, înțepenit în par, își prelungise colțurile pînă-n sfîrcul urechilor, care, Dumnezeule! zvîcneau ca la animale. Prin crăpătura ei vînătă, dinți scurți, lați și distanțați, sclipeau de albeață; nasul se ridicase cu totul în sus și-n lumina ochilor mei nu rămăsese în locu-i decît un fel de cerc cu două nări cu un rîtișor de purcel. Pe urmă toată întruchiparea asta căzu pe-o parte, buzele se boțiră și ochii de pasăre se clătiră brusc, descriind pe cîmpul lentilelor mișcări repezi, zbucnite. Zei nemuritori! Capul de urangutan cocheta… Am zîmbit cu milă și cu dispreț, dar urîtul n-a văzut sau s-a prefăcut că nu vede. Ochii lui licăreau cum trebuie să licărească ochii dracilor, cînd îți apar, aievea, noaptea. Jucau în orbite triumfători și cu cît le creștea strălucirea, cu atît mila și disprețul de pînă acuma începeau să se îngîne cu groază pe fața mea, care oferea astfel deodată triplul aspect al acelor sinistre măști de demult. Pe urmă revolta-mi crescu fără margini, cînd mica simiană schimbă o privire cu o altă funcționară, ce stătea mai mult degeaba, dinaintea unei măsuțe cu mașină de scris; o femeie înăltuță, slabă, suptă la față, cu nas coroiat, cu umerii obrajilor puternic ieșiți — ca la ofticoși — de-o albeață de lapte și cu doi sîni enormi, atît de enormi față de slăbiciunea ei, încît puteai crede că prisosul dintr-înșii îi dă acea înfățișare lăptoasă, respingătoare. Urîtul păru că spune tovarășei de birou: — E timid… Iar fața cea suptă încuviință… Revolta mi se ridică tumultuoasă în coșul pieptului. Vroiam să fac ceva strașnic, un gest hotărît, ca bunăoară o trîntitură zgomotoasă a registrului ce mi se pusese dinainte sau o înțepenire mai temeinică în scaunul legănător și scîrțîietor de sub mine. O astfel de mișcare bruscă, dinadins și vizibil rea, era neîndoios că ar fi curmat de la început orice putință de îndrăzneală urîtului negru și untului lăptos, din fața și din stînga mea. Maimuța dinainte-mi păru că ghicește ce se petrece în gîndu-mi și avu parcă o mișcare speriată, o lucire în ochi, de groază. Atunci trebuia s-o sfredelesc cu ochii mei… În clipa aceea am avut în mînă izbînda și viitorul meu. O clipă, o singură clipă de răutate, de cruzime și totul ar fi fost salvat… Dar atît de caraghioasă era schimonositura aceea a chipului cu pretenții omenești, că mila m-a doborît… Mila, teribila mantie invizibilă pe care groaznica fantomă ți-o aruncă pe cap, îți întunecă vederile și-ți amoarte orice mugur de virilitate. — I-am spus o vorbă blîndă, o vorbă de nimic, da, îmi amintesc, i-am cerut oarecare deslușiri asupra modului cum trebuie să trec în registre (cu toate că era așa de ușor de înțăles acest lucru). Și ea s-a grăbit să-mi arate cu mare lux de amănunte și a început, pe nesimțite, să mă descoase… Cînd mi-am dat seama cît de departe am ajuns cu vorba (am surprins ochiul ei lucios și scormonitor în gospodăria mică și creștinească a mamei mele întotdeauna suferindă, în biroul vechi și posomorit al întunecatului meu părinte, în curtea îngustă cu spuzenie de frați, de găini, de purcei, de cîini și de pisici de-a valma), m-am cutremurat de moarte. Am început îndată să răspund pieziș și i-am aruncat o privire supărată. Pe urmă am tăcut încăpățînat. Era prea tîrziu. Urîtul rîdea triumfător prin ochelarii cei groaznici și rîtișorul i se dilata și se contracta satisfăcut pe figura mică de omuleț ecuatorial. Rîdea mut și înainte; iar mie mi se părea că-mi rînjește verdele mucigai de pe păretele percepției din orășelul natal. Pe senin, localul percepției fiscale a circumscripției a XXIX-a n-avea cîtuși de puțin înfățișarea jilavă a percepției din orășelul meu. Era o clădire veche, cu ziduri groase și cu etaj (la etaj locuiau domnul perceptor Vasilescu și cu nepoata: „Chiar domnișoara cu care scrii dumneata la masă e nepoata domnului perceptor!” m-a lămurit moș Mihalache, omul de serviciu al instituției și toboșar la licitații). Mi s-a părut curioasă lămurirea moșului, căci la etaj observasem la venire ferestrele cu glastre de mușcate și cu brise-bise curate de borangic. Dar dacă localul începea să-mi inspire încredere cu zilele ce treceau, personalul, de la mătăhălosul domn Vasilescu și pînă la nepoata-i crescută de-abia cît un picior de-al lui, întregul personal, compus din doisprezece funcționari, bărbați și femei, părea din cale afară de curios. Era de neînțăles cum din tot Bucureștiul ăsta cu femei atît de frumoase și cu bărbați așa de chipeși, se adunase, tocmai la percepția circumscripției a XXIX-a, figuri așa de ciudate, fiecare cu cîte o meteahnă și cu seamăn de animal. Într-un rînd, ridicînd ochii deasupra hîrtiilor mele, am descoperit acest lucru uimitor, privind mai atent la unul din ei. Speriat, am întors ochii la cel de-alături și acesta mi-a întărit și mai mult părerea. Și astfel, din masă în masă, cap cu cap, am avut impresia lămurită că mă găsesc în mijlocul unei menajerii. Mi-am amintit îndată de-o carte scumpă a copilăriei mele: Le monde avant la création de l’homme. Ultimile file ale cărței acesteia, ca o adeverire a cuprinsului ei, erau umplute de ilustrații cu diferite fizionomii de capete omenești, puse alături de capetele diverselor animale, cu care semănau leit. Astfel erau acolo: o figură energică, bărboasă și cu plete (îmi pare, chiar a autorului), semănînd cu un leu, apoi alta cu un nas coroiat și ascuțit, cu un ochi rotund, mai mare, și cu altul mai mic, semănînd cu un papagal. Erau pe urmă altele (aproape toate speciile), puse alături de om, și ai fi putut jura că fiecare din indivizii arătați acolo au dăinuit vreme mai îndelungată, în generațiile lor ancestrale, sub forma animalului respectiv. Tovarășii mei de birou descindeau deci, unul, hotărît, din cal (asemănarea lui cu prețiosul animal era cu mult mai izbitoare decît a exemplarului din cartea lui Flammarion), un altul era berbec sadea, un al treilea cameleon (un tînăr palid cu nas mare și ochi rotunzi ca monedele, o figură translucidă de ceară albă). Aveam apoi un mops, un iepure (cînd sta în lumină), sau șobolan (cînd sta în umbră), în sfîrșit, unul cu lămurit aspect bovin (speța totuși n-aș fi putut-o preciza: bou, bivol sau bizon). Femeile erau: o rață cu legănat greoi, un purcel șugubeț, cu guițat plăcut, și un cocostîrc — doamna cea lăptoasă — cînd o priveai în profil, sau știucă, văzînd-o din față. Strămoșii tovarășei mele de masă sălășluiseră într-o formă superioară, poate urangutan, în orice caz maimuță. În schimb, domnul perceptor era mai greu de definit, cu bucile acelea enorme ale feței, cu bărbia revărsată și presărată cu țepi rari, cu nasul ridicîndu-se dintre ochii abia deschiși pentru a se teși mai jos, lăbărțîndu-se ca să se piardă în stufăria mustăților cărunte, cu țeasta ascuțită și coperită cu stuh aspru, ca o colibă de sălbatec, în sfîrșit cu trupul acela lung și enorm, despărțindu-se în picioare ca în alte două trupuri, iți făcea impresia unui exemplar de mult dispărut din arborul regnului sau poate o alcătuire monstruoasă, o bizarerie a creației, o dublă reptilă cu organele centrale comune și cu cele periferice îndoite, în felul fraților siamezi, raportîndu-l la genul omenesc. Îți inspira părerea aceasta cînd sta pe scaun cu picioarele întinse mult pe sub birou, pînă aproape în masa vecină, sau cînd ploua și era posomorit afară. Cînd se ridica în sus și nu ploua afară, ai fi zis un proboscidian, tăiat în două mai încoa de pîntec; nasul teșit jos jurai că e o rădăcină de trompă, iar hainele cenușii și soioase și pantalonii largi, cutați, cu tur de șalvari, îți aminteau pielea crăpată în toate chipurile a elefantului. Fără îndoială, ei nu puteau fi decît degenerații sub formă omenească ai unor neamuri care-și avusese maximul lor de strălucire fizică, și poate chiar intelectuală, pe vremurile străbunului respectiv din întinsul regn de vertebrați, ce, rînd pe rînd, au stăpînit planeta. În ziua cînd am făcut constatarea aceasta, abia revenit în odăița mea, m-am și repezit la oglinda punctată de găurele transparente, pe unde vechimea mîncase aliajul dedesubt și m-am contemplat îndelung. Am deschis și un tratat mic de zoologie, căci cu mine adusesem din provincia, unde jurasem că n-am să mă mai întorc, pînă și cărțile de liceu. M-am comparat cu multă luare-aminte cu fiecare din chipurile cărței plină de planșe și ilustrații. Bucuria mea creștea necontenit, cu cît vedeam că nici pe departe nu aduceam cu vreunul din ele. Hotărît lucru, eram un om adevărat! Hotărît lucru: neamul meu trecuse repede prin diferitele forme ancestrale, ca să se oprească și să se dezvolte pînă la maximul puterei și frumuseței sale, în forma aceasta: om. Poate nu eu eram exemplarul din vîrful culmei, dar în orice caz — și cu atît mai bine — mă găseam în plină ascensiune. Foarte mulțumit pentru neamul meu, îmi venea să strig de bucurie. Dacă întunecatul meu tată ar fi fost alături l-aș fi sărutat — pentru întîia dată, în viața mea, de cînd mi-aduc aminte — și cu multă tandrețe încă. Fericit, cu mintea plină de culmi uriașe, de vîrfuri solitare cu zăpezi eterne, cu sufletul plin de lumină, din ziua aceasta am pășit cu multă încredere prin odăile percepției fiscale a circumscripției XXIX, iar pe mica schimonositură omenească, alături de care fusesem condamnat să lucrez în birou, o priveam de atunci întruna cu semeț aer de biruitor! Aveam ore de lucru dimineața și după-amiază. Cînd venea „vărsarea”, și se nimerise să vie tocmai acum, „biroul” se prelungea mult după 7 seara și uneori ținea pînă la miezul nopței. Atunci domnul șef se zăvorea în cabinetul lui cu subșeful și cu subalternii mai mari și acolo aveau loc dezbateri nespus de violente. Cînd ieșeau cu toții, păreau transfigurați, parcă scăpați de-a dreptul din peșterile strămoșești și ne măsurau — mai cu seamă pe mine — cu priviri oblice, bănuitoare. Iar după ce încasările erau predate Administrației financiare, după ce calculele și verificările se încheiaseră complect, eroii misterioasei operațiuni fiscale terminau bilanțul cum trebuie, la domnul Nae „comersantul” — cum i se spunea — cu vin bun, din colțul cel mai apropiat. În cele vreo trei-patru zile — unicile într-o lună — care urmau acestei epoci, se mai putea sta de vorbă cu domnul perceptor, ba chiar glumi. (Ca omul după muncă spetitoare, îmi explicam eu această voioșie bizară.) Altfel era „turc”, cum spunea singur. La 8 și un minut dimineața, condica de prezență era ridicată; la 3 și un minut, după-amiază, de asemenea. Nu admitea nici o scuză și se desfăta strașnic cînd funcționarul, întîrziat cu peste un minut, rămînea încurcat în fața „altarului” gol. „Altarul” era pupitrul de lîngă ușă, pe care stătea „sfînta evanghelie”, adică registrul prezențelor. Denumirile acestea erau cunoscute personalului percepției circumscripției a XXIX-a din vremuri imemoriale, totuși și acum, cînd le pronunța, întregul personal însoțea cuvintele de-un soi de surîs sec, ca o înghițitură, foarte accentuată mai ales la domnul șef. Desfătarea dumnealui se mai învedera și prin desfacerea bucilor obrazului de frunte și apariția între straturile de carne afumată a doi sîmburi de măslină. În limbagiul celor din birou, aceasta însemna că domnul șef „face ochi”, glumă care se repeta de asemenea de zeci de ani, producînd aceeași satisfacție și aceeași hilaritate. Cînd nu era de față nici domnul perceptor, nici nepoata lui, „statul său major” denumea pe șef „tîlharul cel bătrîn”. La rîndul lui, domnul Vasilescu, cînd lipsea vreunul mai de seamă dintre sfetnicii săi, îl categorisea față de ceilalți cu epitetul „pungașul ăsta”, apoi complecta, deschizînd o gură de cetaceu, spre care arăta cu degetul: „să mă scuipați colea dacă nu l-oi băga eu p-ăsta în pușcărie”. Pe fețele subalternilor apăreau atunci îndată vagi palori de culoarea pămîntului, de parcă s-ar fi îmbolnăvit cu toții, pe loc, de ficat; însă își reveneau repede și rînjeau atît de larg către șef, că acesta nu se putea opri să nu le spună: „Ei, ce vă chiorîți atît la mine? Credeți că mă spai?” Pe urmă rîdeau cu toții și o împăcare generală avea loc la comersantul din colț. S-ar fi putut zice că glumele acestea vulgare, cu tîlhari, pușcărie, scuipat și spăiat, erau făcute anume ca să se spargă în prăvălia negustorului. Totuși erau prea tari, ca uneori o teamă vagă, de un viitor și mai teribil decît cel dominat de urît, să nu-mi încropească simțirea. Gîndiți-vă, o singură greșeală de calcul în scripte și… Doamne ferește! Noroc că eram încă doar copist. Aveam toată vremea să scap de vizuina în care căzusem… Toamna era încă frumoasă. Bruma da coperișurilor aer de curățenie și eleganță; parcă toate ar fi fost de sticlă mată. Grădinile locuințelor își arătau prin grilajurile de fier ultimile splendori; peste arbuștii mai plăpînzi se și lăsase sacul călduros și ocrotitor al grădinarilor. Contururile lucrurilor erau linii puternice; din pictorul acela în culori vii, tălmeșuite și jucăușe în arșița verei, Dumnezeu dădea acum mai multă luare-aminte desemnului clar. Nu părăsise încă de tot culoarea, dar zi cu zi negrul cu albul triumfau asupra galbenului pămîntiu, unica pastă ce se mai îndărătnicea să mai persiste. Reliefurile se accentuau. Cu toată apropierea odăiței mele băiețești de birou, pe scurta porțiune de drum străbătută de patru ori pe zi întîlneam într-una revărsarea lumei „celeilalte”, a lumei din care trebuia neapărat să fac și eu în curînd parte. De unde ieșeau atîtea femei frumoase, necontenit altele? Strada asta nu era locuită oare de aceiași oameni? Se schimbau așa de repede, se premeneau necontenit, deveneau alții dintr-o zi pe alta? Îți venea să crezi în fantastic… Era o lume care curgea veșnic, necontenit, nestatornic. Statornic nu era decît personalul cu tipar strămoșesc pe față al percepției circ. XXIX… Asta la birou — iar acasă, proprietăreasa, o femeie enorm de grasă, cu patru caturi de guși, cu pieptănătura șerpuită de nenumărate vine cărunte și totuși cu un trandafir învoit înfipt necontenit în cocul încolăcit după o modă de mult uitată. Un pustiu groaznic în mijlocul acestei eterne prefaceri. Tot drumul meu, fie că ducea la birou, fie că-l prelungeam în zile de sărbătoare pe străzi mai depărtate — uneori chiar mă hazardam pînă sub bolțile de tei ale Șoselei — nu era decît aceeași albie de nisip, peste care curgea vesel și săltăreț rîul vieței „celeilalte”! „În viața aceea trebuia să pătrund neapărat.” Aceasta era unica „hotărîre” pe care o luam în fiecare dimineață, înainte de a mă da jos din pat. Obișnuisem să mă trezesc înainte de a se crăpa de ziuă, pentru ca să mi-o întăresc și mai mult sau — cînd mă trezeam uneori ceva mai tîrziu — pentru a controla dacă nu e cumva slăbită, dacă are nevoie de noi întăriri. Și hotărîrea asta creștea. O vedeam cum crește din zi în zi, cum se ramifică și se împletește, cum umple sufletul și gîndul ca un copăcel un clopot de sticlă. O îngrijeam ca pe un oleandru, îi stropeam pămîntul din vadră, îi rupeam frunzele uscate și ramurile galbene. Și așteptam să-i dea florile, floare cu floare, un buchet de fapte care să-mi încunune începutul adevăratei vieți, să gonească urîtul. Planta asta, care se ramifica întruna și lua proporții de copac mare, era secretul și mîngîierea vieței mele. La umbra ei trăiam o viață cu totul alta… O! ce departe mă simțeam de percepția circumscripției a XXIX-a, de odăița mea, de proprietăreasa obeză și chiar de perina pe care mi se odihnea capul, cînd contemplam, de pe ea, acea minunată, aromitoare, magică plantă a spiritului meu. Cîte flori, cît de frumoase și de mirositoare! Pe crăngile ei începură de la un timp să crească alte plante și mai fantastice și mai amețitoare; și apoi, din acestea, altele. Se altoiau una pe alta, crescînd, umplînd seninul, înălțîndu-mă în parfum nemaisimțit și-n cîntec de păsări spre culmi nebănuite… Pierzîndu-mă în visul matinal al acestui năprasnic copac de hotărîri și visuri înflorate, întîrziai în mai multe rînduri și trebui să suport rînjetele celor cinci specii din biroul meu, precum și glumele idioate ale domnului perceptor, pe care, fără îndoială, fu de neapărată nevoie să le subliniez cu propriul meu surîs de admirație. Cum mi se puse în vedere însă, că dacă recidivele se înmulțesc, e cu putință ca salariul meu modest să fie influențat în mod invers proporțional, trebui ca în unele dimineți să mă arunc din fugă chiar de la jumătatea minunatului copac și să mă îmbrac cu graba soldatului pe care-l trezește trîmbița de atac, pentru a avea vreme să apuc condica. Și iată, nu peste mult, involuntar, mă trezii cocoțat pe ramurile gigantului arbor al imaginației mele, chiar în plină activitate de birou, pe cînd treceam în registre sau pregăteam corespondența, caligrafiind-o, după conceptele șefului. Lucrul ce mi se impunea în acest anost birou devenise aproape mecanic, așa că nu pregetam să dau drumul imaginației mele, așa cum ai deschide unei păsări ușa coliviei. Și îndată mă vedeam zburînd din creacă în creacă, din floare în floare, ciripind de beția dimineței, a văzduhului deschis… Pînă fusei chemat de domnul șef. Lucru nespus de ciudat: domnul șef dădea din mîini și se înverșuna la mine ca un om fără măsură de necăjit. Și cu toate astea, ochii domnului șef străluceau de bucurie și de triumf. — Cum ți-ai permis să pui pe hîrtia asta, în loc de numele ministrului… să pui „indescifrabil”? Cin’ te-a învățat? Cin’? Erau niște adrese ce se trimeteau, însoțite de copii după acte și decizii ministeriale, unor contribuabili, încurcat răspuns al oficialităței la niște oferte tot așa de încurcate, cu imobili, licitații, mai știu eu ce? pentru a se curma, pe cît am înțeles, un proces cu taxarea greșită a unei succesiuni. Sau cam așa ceva, în sfîrșit, o grozăvie întreagă. — Indescifrabil, ai?… Domnul ministru indescifrabil… Dumneata știi ce însemnează asta? Imediata punere a dumitale în disponibilitate, ca să nu zic altfel… Și culme, mai faci și pe alții să greșească… Și culme, vorba dumnealui, îmi trînti în nas o hîrtie la fel cu a mea, lucrată de micul maimuțoi. Îmi fu rușine să-i lămuresc că tocmai maimuțoiul mă încurcase. Căci în ajun arătasem nepoatei domnului perceptor una din hîrtii și-o întrebasem ce nume arată semnătura încîlcită de-acoio pe care trebuia s-o reproduc în copie, însoțită de tradiționalul semn: (ss). Era destul de natural, cred, să recurg la cunoștințele tovarășei mele de birou, mai veche ca mine în slujbă cu doi ani. — Ce-are a face, se grăbise să-mi răspundă maimuțoiul… Scrie și dumneata „indescifrabil”. Așa se scrie, de obicei, cînd nu se înțelege prea bine iscălitura. — Bine, domnișoară, știu eu asta… dar aici e vorba de-un ministru. — N-are nici o importanță… uite la mine… Și răsfoind teancul de copii, scosese tocmai pe aceea pe care mi-o arăta acum indignat la culme domnul perceptor. — Poftim, de doi ani de cînd fac așa… Și liniștită, pusese dovada indiscutabilă la loc, printre hîrtii. …Cu toate astea, un ultim pic de mîndrie mă împiedica să mărturisesc că a trebuit să mă adresez unui biet căpșor de maimuță spre a mă dumiri într-o chestie așa de simplă. Și pe urmă, cum aș fi putut răspunde acestui f uribund, care urla acum la mine, cu ochii scoși: — Dumneata… care va să zică, îmi… Îmi… strici… care va să zică, funcționarii… După care, potolind brusc vocea, tentat de-o supremă curiozitate, pentru a dezgoli complect, parcă, halul de degradare în care mă găseam: — Dumneata, domnule, strigă, se vede că nici nu știi cine-i ministru astăzi, mă rog… Îndrăznii să ripostez cu o îngăimare ininteligibilă, însoțită de-un chip special de-a clătina capul, gest care-n consensul general al vorbitorilor prin semne se traduce prin cuvintele: „Ce dracu, și dumneata acum… prea mă crezi…” Dar fie că domnul perceptor era needificat asupra acestui soi de limbaj, fie că (înspăimîntat de ce-ar mai fi putut urma) modul cum mă servii de el fu ori prea imperceptibil,” ori prea vrednic de milă, domnia-sa nu se lăsă pînă nu mă îngenunche definitiv: — Ia uite, domnule… nemaipomenit… Cine e, domnule, ministru de finanțe acum… cum cheamă, domnule, pe actualul dumitale ministru… dar e nemai-po-me-nit… Cine știe… poate că aș fi putut să număr cîțiva miniștri. Dar cine anume să fi fost la Finanțe… De…! mai înainte știam că fusese un ardelean, ba doi… iar acum, sub noul guvern… hm… mai încoa știu bine că a avut loc o remaniere… Deși memoria mea lucra acum cu o înverșunare neobișnuită, tăcerea care se prelungea și expresia de durere a fetei fură pentru domnul perceptor argumentul hotărîtor. — Du-u-te, domnule! Îmi spuse atunci, clătinînd la rîndu-i din cap, desigur a pagubă, și privindu-mă atît de compătimitor, că, fără să vreau, îmi fu și mie milă de mine. Căci în momentul acela pînă și eu trebui să-i dau dreptate domnului șef. „Păi bine, domnule, să nu știi dumneata cum cheamă pe propriul tău ministru…? Nici măcar atîta interes… Du-u-te, domne… du-u-te, domne…” Îmi făcea o nespusă plăcere și, curios, simțeam ca un fel de ușurare, să-mi spun astfel singur, cu același ton și cu aceeași mină pe care le avusese domnul șef cînd mă concediase: — Du-u-te, domne… Și tată-meu, care îmi scrisese că dacă mă vor îndepărta din slujbă din vreo greșeală a mea, îmi taie și pensioara și nici acasă nu mă mai primește. Nu, nu, trebuie să iau măsuri drastice cu mine. Trebuie să mă scutur odată… Trebuie să fac orice, ceva… dar să fac… Fără milă, creangă cu creangă, ramură cu ramură, am tăiat cu securea sarcasmului împiestrițatul arbor al dorurilor și gîndurilor mele. Văzusem acum: nu hotărîri îmi trebuiau… ci fapte, orice fel de fapte. Fapte! Într-una din seri, întreaga grămadă de carne, oase și grăsime a proprietăresei se revărsă în patul meu, așa cum trebuie să se reverse pe fundul furgonului, la abator, hrana pe-o zi a unui întreg regiment. Gazda mea — de mult băgasem de seamă — mă primea cu zîmbet și cochetării de mastodont. În găteala ei apăruseră mai multe panglicuțe ca de obicei, iar în cocul încolăcit ca acum treizeci de ani, se răsfăța, în locul trandafirului cu care o găsisem, un întreg buchet. Ea se prefăcea că rămîne cu de lucru prin odaie la mine și nu arare, așezîndu-mi obiectele de pe măsuță, deși, slavă Domnului! erau destul de așezate, se întîmplă să mă atingă cu mîna sau să-și șteargă întregul șold de coapsa mea. Roșeala îmi aprindea îndată atunci, viu, obrajii și sfiiciunea îmi punea nod în gît, dar astea păreau că îndîrjesc și mai mult pe coana proprietăreasă. Și astfel, într-o bună zi, mi-am dat seama că mă găsesc în fața „faptei”. Lucrul acesta m-a emoționat profund. Însă nu era timp de pierdut! Cu toate astea, înainte de a schița primul gest… am meditat, desigur. Dar ce deosebire între meditația de acum, rece, calmă, sumară, precisă și vaporosul copac de planuri și de aranjamente suprapuse, ca podoabele bradului de sărbători. Cu ce nervi de oțel aruncam, vreasc nefolositor, orice complicație de scrupul, orice piedecă de conștiință! Nu mă mai recunoșteam. Eram veritabilul cinic din romanele lui Balzac… Ce Balzac?! Eram autenticul fiu al trotoarului bucureștean! Socoteala era simplă și înfiorător de precisă: Înainte de toate, porțiunea din salariul meu, rezervată chiriei, era asigurată. Fără îndoială, namila de carne avea cel puțin atîta bun-simț, ca să înțeleagă de la sine lucrul. Acesta era deci punctul de plecare. Din el pornea zig-zagul scurt al unui viitor doar de trei linii. (Totul era atît de simplu, că se putea transpune grafic. Lungimea fiecărei linii însemna timpul necesar — după calculele mele — două, cel mult trei luni, pentru a pregăti modul de viață ce urma a fi parcurs de linia următoare.) Ergo: °) neplata chiriei; °°) menajul în doi fără vreo contribuție din parte-mi; cînd tinerețea mea avea să devină complect indispensabilă nevricalelor cvadragenarei: părăsirea percepției (mai încape îndoială?) și luarea din scurt a studiilor. Iar la urmă: punctul de ajungere, apoteoza: licența în drept și piciorul în dosul amatoarei de carne crudă. (Îmi plăcea mult, la facerea acestor calcule, să-mi reamintesc calitățile juvenile ce ofeream în schimb; credeam atunci că mă văd și mai cinic decît mă închipuiam, deși, poate, nu era decît nevoia conștiinței ofensate de a valorifica prețul plănuitelor josniciri.) Gîndul mergea și mai departe chiar; el compunea și o scrisoare despotului autor al zilelor mele, cu arătarea demnă și cuviincioasă, însă fermă, că mă pot dispensa pentru totdeauna de oblăduirea-i calică. (Aceasta în urma ultimei lui scrisori, prin care eram amenințat din nou cu tăierea micei pensioare de-acasă, în cazul cînd — „e lucru notoriu în tîrg” (tîrgul meu de origină) — voi continua să ocolesc universitatea. Dumnezeule, omul ăsta imposibil nu poate ști, și cu siguranță nu se va putea convinge niciodată, cum se încruntă domnul șef doar că-i pomenești de universitate și cum îți scoate ochii a doua zi, după ce de-abia ți-a dat voie un ceas în ajun.) Dealtfel, în privința tatălui meu, mai rău desigur decît unul vitreg, cînd era vorba să recunoască dreptul la libertate al vîrstei mele, gîndu-mi pregătea și alte răzbunări, la fel de demne și de cuviincioase. Însă pentru că gîndul, de-abia înmugurit, începea să crească deodată, zănatec, altoind din nou crengi sterpe pe cele trei brațe ale cumplitului zigzag, securea intră din nou în funcție. Dealtminteri, orice prisos de imaginație căzu jertfă descătușerei de urît ce avu loc în patul meu, după căderea proprietăresei — mai degrabă după căderea mea — într-o seară din luna nouă și cu crai nou apucînd pe cer. Într-un noroc! Căderea în purtgatoriu: cum voi ști să suport scrîșnirea dinților și tăiușul flăcărilor, așa voi putea să birui. Și mă purtai de minune. Ce pot să mai spun? Cît mai fură trei zile pînă la venirea cîștiului următor, coana Măndica, precum îi zicea, își reluă odaia ei de dormit. O revăzui de-abia în ziua plăței: coana Măndica nu semăna nici pe departe cu cea de pînă acum. Parcă intre noi nu fusese de cînd lumea nimic altceva decît un simplu contract verbal de locație. — Cînd iei leafa, maică? Fă cum oi ști și mîine s-o aduci. Că (aici oftă o dată) dacă n-ar fi chiria asta, nu știu, zău, cum aș mai scoate-o la capăt (aici oftă de două ori). A doua zi, bătu discret la ușă. — Intră! Ea începu să deretice p-ici, pe-colea, ca-n primele zile ale construcției zigzagului meu de fier. Atunci, cu inima strinsă cît un pumn de copil, dădui lovitura supremă: — Vrei chiria? — Da, maică, da… că dacă n-ar fi… — Uite chiria! strigai apucînd-o deznădăjduit în brațe și, cu sufletul pe buze, potopind-o de sărutări pe gușa cu patru caturi… — Uite chiria… Mă respinse dintr-un brînci. Și ce-mi auziră urechile mele!… Trebuie să fi fost galben ca un mort cînd îi dădui banii. Și trebuie să fi tremurat ca o vargă, cînd îi șuierai în ureche împingînd-o afară: — Aici nu mai calci decît în lipsa mea, cînd faci curățenie… Ea a ieșit pe ușă, dar a revenit la fereastra, pe care tocmai apucasem s-o deschid pentru a goni mirosul fad al apei cu miresme ieftine, cu care-mi stropea odaia dé-o lună încoace. — …și să știi (ținu să-mi strige cu orice preț, în auzul vecinilor)… oricînd poți pleca… mie nu-mi trebuie chiriași d-ăștia… eu altfel de lume am apucat pînă acum… eu sunt femeie cinstită… eu nu sînt d-alea, ai înțăles?… plata pe două săptămîni înainte și pașușul… scurt… aha… cu mine nu merge… Două luni după aceea, ne-am perindat amîndoi prin cameră, ea ziua, eu noaptea. În cele din urmă a trebuit să-i bat la ușă, cu o cutioară de bomboane în mînă. I-am dăruit-o galant și-a trebuit o desfășurare metodică de curtoazie și îndrăzneli, ca s-o înving din nou. Ce să spun? Era pentru mine o nouă obișnuință, de care nu mai puteam să mă lipsesc… Ajunsesem, chipurile, să pierd iarăși noapte cu noapte, ca să văd cum crește aievea copacul nemărginit al miragiilor în pustiu. Iar seara, cînd fu să-și ușureze șiretul fustei, dînd spațiu liber maldărului de grăsime, mi-a pus din nou, ca un sclipiș de stilet între ochi, neînduplecatul imperativ: — Însă chiria trebuie plătită la fiecare cincisprezece ale lunei. Să știi că nu mai admit întîrzieri. Înainte de a mă îngropa definitiv în mormîntul de cărnuri, îi văzui ochii cum se rostogoliră șireți și batjocoritori spre lumînarea ce trebuia stinsă. Cum semănară în clipa aceea cu ai maimuțoiului de la percepție!… Ochii urîtului… Potopul începuse de cinci zile. Ploaia răpănea în ferestre cu atîta tărie și atît de abundentă că o vedeai găleți, găleți izbind geamurile, pentru a se scurge, în șuvoaie murdare, pe prichici, în jos. Pretutindeni răsuna zgomotul de cascadă, pretutindeni domnea întunericul. Corabia lui Noe aluneca tristă, cu odăile luminate în timpul zilei, pe oceanul mîniei dumnezeiești. Din chiar dimineața de-a doua, umezeala străpunsese pereții și acum creștea văzînd cu ochii spre tavan. Aproape de podea, culoarea verde a mucigaiului începea să arăte rînjetul pustiului. Nava biblică semăna cu percepția bătrînului meu orășel. Animalele rumegau îngîndurate măruntele lor socoteli; capete aplecate pe registre păreau aplecate peste iesle. Tăceau. Și eu tăceam cu inima cît un ou de furnică, pe adresele mele monotone, ca și vaierul de-afară. O frică de moarte îmi cucerea pe încetul mădularele, ca gangrena umezelii păreții. Nici nu îndrăzneam să ridic ochii spre micul maimuțoi din față. Căci mai de dimineață, cînd îi ridicasem fără să gîndesc, un șir de dinți mici și ascuțiți mi se deschisese răi în luminile privirei și doi ochi se lăbărțaseră teribil, clătinîndu-se înlăuntrul ochelarilor uriași. Așteptam îngrozit. Percepția circumscripției a XXIX-a nu mai exista. Prea era urîtă și groaznică pentru a nu fi decît o imagine și-un vis. Un vis urît, în pătucul bătrînesc de-acasă, înainte de a pleca spre orașul acela mare și îngrozitor. O, dacă mă voi deștepta, nu voi mai pleca, nu voi mai pleca… Așteptam îngrozit… Îndată, toată menajeria asta trebuia să necheze, să mugească, să behăie, să chelălăie. Maimuțoiul din față-mi să urle și trupul de plesiozaur al domnului șef să plesnească din cele două cozi, prefăcute în picioare. Doamne, Dumnezeule, unde m-ai adus? Ah, iată! A început purcelul… Mi se adresează mie, desigur. Mă prefac că n-aud. M-am adîncit cu totul în registre. Purcelul plecă supărat. Guițăitul s-a transformat în grohăit: — Da ce, nu mai auzi? Și atunci hohotul se ridică. E un iad întreg. Auzi cum plînge cornutul cel mare, cum se repede berbecul, cum măcăne rața!… Doamne, de ce nu i-am răspuns purcelului? Trebuie să faci pe voie tuturor în lumea asta de vrăjitorii… Uite că se întoarce purcelul… — Mie v-ați adresat, madam Georgescu?… Zău că nu v-am auzit… De-ați ști cît de departe mă gîndeam… Priveam drept în rîtișorul alb de purcel de lapte, fricos, să nu se amestece în vorbă maimuțoiul de alături. — Da… v-am văzut eu că aveți o natură de poet… glumi șăgalnic madam Georgescu, satisfăcută… Iar menajeria, crezînd c-a făcut o glumă, se porni Iarăși să zguduie corabia. Se auziră pașii domnului perceptor. Madam Georgescu fugi în biroul ei de alături, cu ușile căscate. Nemișcare generală… Doar tălpile lătărețe plesneau podelele roase, ca cozile de reptilă… Afară bubuia urgia Domnului… Ridicai doar un singur ochi de pe adrese. Pe domnul perceptor nu-l vedeam decît de la mijloc în jos. Picioarele lui groase, cît stîlpul de coloană, în pantaloni largi cu turul jos, păreau acum trupuri de cetaceu, sfîrșite în vîrfuri de ghete fără talpă și ascuțite ca aripioare din coada morunului. La mesele celelalte, capul de cocostîrc al doamnei Popescu părea că ciugule din mașina de scris; capul de cal al ajutorului domnului perceptor chiar sforăia zdravăn, ca un armăsar în apropierea lupului (un tic care nu mai lăsa nici o îndoială asupra originei domnului subșef). Mopsul lucra cu gura deschisă, Iăsînd să se vadă totdeauna șirul de dinți dedesupt, iar iepurele mustăcea într-una. Prin ușile date de părete, simțeam pe ceilalți, fiecare la masa lui, cu mutra lui, care mai izbitoare decît alta în asemănarea cu specimenul strămoșesc. Închipuiți-vă corabia lui Noe, cu exemplarele faimei terestre, pe care plesiozaurul, hărăzit să rămînă dincolo de bariera veacurilor, o atacă, aruncă pe alesul lui Dumnezeu în valuri șl întoarce vremurile spre bezna începutului. Toate animalele tremură, chiar și eu, unic exemplar al speciei mele, păstrat de uzurpător ca obiect de ironie. Uriașa formă și-a oprit de mult carapacea lîngă masa mea. Pare că mă examinează cu atenție. Literele și țifrele, deși scrise de mine, îmi joacă pe dinainte. Abia se smulg din vîrful tocului și încep să se învîrtească, parcă inelele fumului de țigare, unele încet, altele repede, și din ce în ce mai repede, în circumvolute de adevărat vifor. Rămășița izbînditoare a erei secundare mă fixează întruna. Îmi închipui ochii aceia crăpați de straturile de grăsime, ca două botișoare de cîrtițe ieșite la pîndă, seara, din dealul complicatelor galerii ale mușuroiului. Vorbește. A spus ceva… Un cuvînt… Mai multe… Spune încă… Nu pricep nimic… N-am auzit… dar a vorbit cu grai de duh sfînt… Reptila cu duh sfînt!… Dumnezeule, vorbește iarăși sau poate repetă: „Ce pereche potrivită!… Potrivită? Pereche? Adică eu… și… și… cu maimuțoiul, nepoată-sa… Tăcere amenințătoare. Apoi îndată întreg biroul bubuie de rîs. O, nu e rîsul care ar trebui, rîsul a bătaie de joc, rîsul aprig și sănătos, ca fierul înroșit, care să ucidă vătămătura din rădăcini. E rîsul acela josnic al birourilor, rîsul tîrîtor și umilit, ipocrit și forțat. Ascult cum îl întind cu toții ca pe-un elastic, cum îl apucă unul de la altul, încurajîndu-se pe rînd. Menageria e în răget. Presimt pe cei din despărțiturile vecine înfundînd ușile; rîsul crește și prinde putere tot mai mare, e asmuțitor; simt toți ochii îndreptați spre mine, simt pe vecina din față făcînd cochetării de june cimpanzeu, simt ochii de pasăre dîndu-se peste cap pe sub lupele uriașe. Ah, domnul șef dă semne de nerăbdare. Una din cozile de morun a plesnit din nou pe podeaua nevopsită, bulburoșată de noduri. Tăcerea s-a lăsat încordată. E parcă în clipa pronunțărei unei sentințe sumare, de moarte, solului care nu știe răspunde grației suverane. Nu pot să mai îndur săgețile fluide, care mă sfîrtică. Ridic ochii înspăimîntat… și văd atîtea capete de animale gata să mă sfîșie, să mă împungă; plesiozaurul e atît de uriaș că ar putea să mă înghită dintr-o dată. Zîmbesc… un zîmbet umilit, fără culoare. Trebuie să am exact expresia supusă și slugarnică a cîinelui bătut. Zîmbetul meu s-a desfășurat ca un curcubeu deasupra talazurilor de ură ce curg din atîția ochi. Un tumult de veselie îmi primește răspunsul. Gura domnului perceptor se întinde de satisfacție pînă sub urechi, ca o semilună răsturnată. Fața maimuțoiului, pe care nu îndrăznesc să-l privesc decît cu coada ochiului, e în extaz, un extaz care, prin ochelari, din afară înăuntru, pare monstruos. În sfîrșit: rumoarea s-a potolit. Domnul șef se îndreaptă spre biroul său cu siguranța de călcătură a vrăjmașului care și-a lăsat în urmă victima nemișcată pentru totdeauna. Nu mă uit la maimuțoi; mă simt capabil de gesturi nesocotite. Gem numai în adîncul sufletului. Afară furtuna îmi ține hangul. Pe geamuri, gălețile potopului se reped îndîrjite, pentru a se scurge necurmat pe sticlă, în pîraie murdare, pline de mîl. Corabia trosnește din încheieturi și plutește într-una pe marea urîtului. Nicăieri nici cea mai neînsemnată amurgire de înseninare pe cerul sur ca părul de lup. [II] De mult s-a împlinit anul de cînd am venit în București. Amenințarea tatălui meu s-a realizat: pensioara mi-a fost tăiată: „sunt informat, domnule, că nu te-ai prezentat nici la examenul din iunie, nici la cel din toamnă. Că nu te-ai prezentat în iunie, treacă-meargă, mi-am zis. E, l-o fi amînat și el pentru la toamnă! Și toamna, ia zilnic gazeta, cetește-o de sus pînă jos. Pînă văd publicația cu reușiții. Ia să văd, zic, procopseala lui fi-meu. Și cetesc tot nume de băieți de treabă. Numele nemernicilor lipseau. Iar mai pe urmă aflu că nici n-ai dat pe-acolo. Crezi dumneata că eu n-am oamenii mei cari să mă țină în curent cu viața dumitale? Ei bine, pentru haimanale n-am parale.” Am crezut că-i vorba tot de-o simplă amenințare. Dar de două luni văd că tata nu glumește… Sunt grozav de strîmtorat: coana gazdă mîrîie. Iată însă un lucru neașteptat: în această răstriște sufletească și materială, zîmbetul cu care mă privește domnul șef se coboară asupră-mi ca porumbelul mîntuirei. Domnul șef m-anunță c-a făcut raport de mărirea lefei, pe care însă nu l-a trimes încă. Chiar ține să-mi repete, două-trei zile mai apoi și chiar peste o săptămînă de la facerea raportului, că nu l-a trimes încă. Hm, ce așteaptă domnul șef? Domnișoara Vasilescu constată că am slăbit mult în ultimul timp. Într-adevăr, simt o oboseală care-mi sleiește tot corpul. Menajul cu proprietăreasa, pe care, iată, sunt atîtea luni de cînd l-am inaugurat, nu merge deloc. Mă costă scump și nu mănînc totdeauna după foamea mea. Am impresia că madam Frosa, care față de vecini se comportă acum ca o soție în regulă, pune bani deoparte. Cum vine luna, îmi acaparează toată leafa; abia îmi mai întoarce și mie după aprige discuții cîte un leu, doi pentru covrigul matinal, de la simigiul ce-și plimbă în fiecare dimineață bufetul ambulant prin biroul nostru. Cu toată frenezia ei nocturnă, cu toată gelozia cicălitoare cu care mă amețește și cu toată revărsarea sînilor, care, cînd e încorsetată, pare o enormă cocoașă crescută în piept, a început să-mi displacă. Firele albe din păr i s-au înmulțit, căci devin pe zi ce trece vizibile; picioarele îi sunt din cale afară de groase și dacă ele mai trezesc un interes tot mai slab în intimitate cînd sunt încălțate și lăsate vederilor de rochia pe care și-a scurtato după cerințele modei celei noi, par înfiorătoare. Moliciunea de puf a cărnei abundente, care la început părea un deliciu, mi se pare acum fadă și chiar mă scîrbește. Semn bun. Încep să reacționez. (Și asta mă bucură din cale afară.) într-o noapte chiar i-am întors și spatele, tocmai cînd se pregătea să-mi servească mîngîierile ei anoste. Zadarnic a protestat, zadarnic s-a zbătut să mă atragă. Am izbit-o cu piciorul în pîntecul flasc atît de puternic, că a plecat, jurîndu-se pe ochii (pentru ea, cel mai teribil blestem) care-i lăcrămau, că nu va mai intra niciodată în patul meu. Am pufnit de rîs. Nici nu-mi mai trebuie. Pur și simplu îmi face greață. Reacționez, reacționez… Căci zilele trecute am surprins, în sfîrșit, unicii sîni virginali din percepția fiscală a circ. XXIX. Mi-au rămas încă în ochi, mici și tari ca două jumătăți de portocală… I-am surprins eînd maimuțoiul s-a aplecat mai mult decît trebuia. O, sînii aceia… am mai văzut eu destui sîni, dar așa de tari, că pînă și raza ochiului să se frîngă într-înșii, de cînd sunt nu mi-a fost dat să văd! Cu adevărat că în ziua de azi trebuie să întorci ochii spre fetele pocite, dacă ți-i aminte să mai întâlnești curățenia feciorelnică de odinioară. Dealtminteri, de cîteva zile mă uit și nu-mi vine să cred. S-a mai îngrășat oare, sau ochiul meu vede mai drept? Domnișoara Vasilescu nu mai e aceeași dar aproape deloc nu mai e aceeași! Pielea nu-i mai e nici vînătă, nici neagră, ea are acea arzătoare culoare închisă a sudului și ochii nu-i mai par așa de mici fără ochelari și nici așa de neobișnuit de mari prin ochelari. Iar ochelari cu cîrlige poartă numai la biurou; pe stradă-și pune ochelari frumoși, fără ramă și cu călușul de aur. Am cercetat-o apoi pe furiș în mai multe rînduri, fără păreri dinainte plăsmuite: piciorul i-e mic, glezna subțire, iar pulpa destul de plină. Să vorbim drept: nu sunt astea atributele unui frumos picior? Nasul nu-i așa de turtit, e un fel de nas în vînt, ca al rusoaicelor, în orice caz mai firesc decît enorma pătlăgea vînătă — formă și culoare de pe figura coanei Frosa. Iar într-un rînd băgai de seamă că, în lipsa domnului șef, funcționarii ceilalți îndrăzneau să-l ia în vîrful șfichiului chiar față de mine. Desigur, nu întindeau gluma prea mult căci nesiguranța și neîncrederea încă domneau între noi. Crezui mai întîi într-o cursă. Dar ei prinseră și mal mult curaj, văzînd că nici nu iau apărarea șefului, nici nu mă grăbesc să-i dau raportul. Însă nimic nu scăpă dintre dinții mei. Aceasta fu bucuria mea cea mai mare: puteam deci să-mi ascund plăcerea zeflemelei pentru ca pe urmă s-o rod numai eu singur pe de-a-ntregul, ca pe un os tare, un cîine încercat. Mă socoteam deci stăpîn pe cea mai mare înțălepciune. Și priveam cu milă pe nenorociții ce mi se dau pe mînă unul după altul, de dragul unei glume sau răutăți naive, încurcîndu-se fiecare — cînd, speriat de propria-și vorbă, vrea s-o dreagă — tot mai mult în lanțul pe care în orice moment l-aș fi putut strînge. Bietele fiare! Ei nu erau de fapt decît niște simpli oameni. Vai, niște bieți sărmani oameni! De unde putusem oare scoate asemănările acelea bizare cu reminiscențele de la cursul de istorie naturali î Doamne, și acum îmi vine să rîd cînd îmi amintesc!… Nu mai văd nici plesiozauri, nici balauri, nici balene, nici moluște ori alte jivine marine sau terestre; nu mai văd în căpățîna calului uitat dinaintea comerciantului din colț, trăgînd singur hodoroașca pentru a face loc tramvaiului, pe domnul Mache de la „casă” și nici în profilul doamnei Popescu, cocostîrcul care ciugule în mașina de scris. Nenea Mache e nenea Mache, bătrîior, morocănos și gata să se ia la colți cu depunătorii (înainte, cînd îl vedeam că-i ține atîta amar de vreme la ghișeu, mi se părea că-și răzbună pe stăpînul hodoroaștei), însă bun de gluma nevoie mare la cîteva pahare, iar madam Popescu e madam Popescu, femeie necăjită, turnînd la fiecare zece luni cîte-un nou copil pe care-l lăptează singură. Iar domnul șef, la urma urmei, are și el o nepoată! Ce e „urît” în stăruința lui de-a o căpătui cît mai bine… Uneori mi-e milă de el și-mi pare rău că-mi bat joc de dînsul în ascunsul gîndului. El nu-i părintele fetei, ci numai un unchi, după tată, fără copii… Și cîtă deosebire între el, unul, și noi; tată-meu, care mă pedepsește cu tăcere de aproape doi ani, eu care mă încăpățînez încă să nu-i cer iertare. Iată, gîndul ăsta mă face să mă las încurcat în micile lațuri ce domnișoara Vasilescu mi le întinde cu instinctul ei femenin, subtilă plasă de păianjen, pe care, la cea dintîi mișcare, aș preface-o în neant. Nu mai ocolesc ca pînă acum, cu abile pretexte, invitația domnului perceptor de a lua masa din cînd în cînd la dînsul. (Namila de-acasă se bucură de economie; cînd i-am făcut cunoscut că e și o domnișoară la mijloc, a întors plictisită vorba.) Domnișoara Vasilescu — domnul perceptor e văduv — [se] dovedește o rară gospodină. Grija de a mă îndopa cu mîncări peste mîncări, lista încărcată și compusă după cum crede că mi-a ghicit preferințele, la început îmi place, pe urmă mă revoltă. Dar mă biruie aroma bucatelor și buchetul vinului, pe care în circumscripție, în afară de cei cu stare, numai perceptorul și poate și comisarul îl au așa de bun. Și trebuie să simt atunci, alături de mine, dragostea fără pihană și fără măsură; știu că la un semn al meu ea s-ar preface într-o bucurie nemărginită, o adevărată beție de fericire, un avînt de recunoștință care s-ar dilata pînă-n hotarele morței, așa cum acele stranii și rătăcitoare steluțe aproape invizibile, electrizate de vecinătatea soarelui, își aruncă, într-o izbucnire de fericire, mii și mii de kilometri în urmă fantastica eflorescență de pară. Și mai știu că dincolo de zidurile acestea tălăzuiește oceanul groaznic al vieței fără odihnă, al nepătrunsului zilei de mîine, al rîsului spasmodic și desfrînat, al ochiului, enormului ochi hain, pîndind dintre straturi de fard, al răutăței fără margini, ascunsă de trăsăturile frumuseței nemărginite. Doamne, unde-i atunci urîtul? E lîngă mine, la masă, sau acolo, în tumultul ce se aude greu ca huruitul de camioane sau strident ca țipătul beșicilor de automobil? Domnul perceptor ne-a lăsat singuri… Îmi simt mîna atinsă de o piele moale și umedă… o cunosc și mă cutremur… și nu îndrăznesc să mi-o trag înapoi, căci afară e urletul prigoanei fără sfîrșit. Așa trebuie să mugească, să bubuie, să țipe vînturile fără hodină ale iadului… Într-adevăr, acum mi-e cu neputință să ghicesc unde s-a ascuns jivina, de unde mă pîndește cu ochii ei de divaol împelițat. Strada noastră a trecut prin fiorii unei întîmplări puțin obișnuite. O doamnă a fugit de la bărbatul ei, din palatul de pe Calea Victoriei (eu nu-mi amintesc să-l fi văzut, colegii de birou însă m-asigură că e ceva cu totul măreț: „Să vezi dumneata — îmi întăresc ei convingerea — afară ca afară, dar înăuntru ce trebuie să fie!), și s-a refugiat la părinții ei, la noi în mahala. Casa bătrînilor — ceva mai la vale de percepție — e, cum îi șade și bine, o casă bătrînească. Are porți mari de fier cu ostrețe dese, are coperiș de ardezie veche, pe care a crescut mușchi verde, însă pare o locuință de oameni strașnic de cuprinși, judecind după mărimea ei, după trăsurile de modă veche, cu cai de culoarea murei, ale stăpînului (despre care se spune că nu vrea să pună piciorul în automobil) și după șiragul lung de trăsuri și mașini elegante, cîte trag la scara cu lei de piatră mucegăită și cu felinare răsfrînte în trei brațe, cînd sunt zile de primire. Cum spun, fata oamenilor ăstora, pe cari eu nu i-am văzut fiindcă de-abia dacă ies, a fugit de la bărbat și s-a refugiat la dînșii. Poveste veche! Poate din simple fasoane muierești, poate din vreo neînțelegere, poate din gelozie, cine știe! Soțul ei a rămas cu palatul lui măreț, care pe dinafară o fi cum o fi, însă înăuntu ce trebuie să fie. În sfîrșit, o daravelă boierească! Noi, ceilalți, umili funcționari ai circ. a XXIX-a, poate nici n-am fi aflat de ea, dacă bărbatul n-ar fi venit după-amiază, ca tot bărbatul, de sus sau de jos, să-și ridice nevasta. Și-a oprit mașina mare și albastră, ca haina marinarilor, dinaintea casei vechi, boierești; iar mașinistul — cum se cuvenea față cu un boier ca dînsul — s-a coborît și a sunat. Dar nimeni n-a venit să deschidă. (Mahalaua s-a strîns mai pe urmă, însă ea dovedea că știe d-a fir-a-păr, încă de cu dimineață, toate mărunțișurile astea.) Domnul a sărit atunci din mașină, s-a apropiat de poartă; a zguduit, a bătut, a strigat. Degeaba! A îndemnat pe mașinist să sară peste grilajul înalt de fier și mașinistul, îndemînatec, s-a și cățărat pe lungile gratii; într-o clipă a fost deasupra printre auritele săgeți ascuțite. Cînd să coboare cîini mari și răi au sărit turbați la dînsul. Încolo, țipenie de om. Mai chemînd pe unul, mai amenințînd pe altul, mașinistul i-a domolit și-a ajuns cu bine la portalul cu geamlic cît un perete de odaie, cu lei și cu felinare; a sunat, a zguduit, a strigat! Nimic. Nimic. Boierul i-a făcut semn să ocolească prin dos; și peste puțin iar s-au auzit boncănituri, zguduiri, strigăte, mîrîituri și lătrături. Mașinistul a revenit dînd din umeri. Atunci s-a necăjit domnul, și-a scos mănușile și-a apucat voinicește drevele de fier. (Lumea se strînsese ca la urs, poliția era toată în păr, dar cine îndrăznea să se amestece; se spunea că oamenii ăștia stau cu vodă la masă și chiar se trag din neamuri de voievozi.) N-apucă boierul să atingă vîrfurile aurite, că din casa cea mută apare un slujitor. Boierul sare jos, înapoi, și strigă, nepăsător de lumea strînsă, strigă înăbușit de mînia strașnică, boierească: — Deschide! Slujitorul parcă dă a rîde, însă cînd se apropie mai bine, îngălbenește. — Pentru ce n-ai venit, cînd am chemat? — Poruncă de la boierul! — Deschide numaidecît! — Nu putem; poruncă de la boierul! A spus că în lipsa dumnealor… — Ce lipsă, măi tîlharule, ce tot îndrugi aci? — Așa e porunca, boierule, au plecat de dimineață la moșie… Măi, să nu minți că… te… (Și aici pesemne boierul închipui un chin din cele mai groaznice, cu care boierii căzneau înainte pe slujitorii păcătoși, căci nu complectă amenințarea dar ochii lui luciră de cea mai amarnică răutate.) Deschide, să vedem… — Nu putem boierule. — Înșfacă-l, strigă la mașinist. — Puteți să mă și legați, boierule, dar mai mult de odaia mea și a slugilor n-aveți să vedeți. E încuiat peste tot și cheile sunt la dumnealor. Iar dacă dumneavoastră tot nu vreți să credeți… mi-au poruncit… (Aci tăcu, întorcînd ochii spre comisar, iar, ca la un semn, atunci poliția toată, care pe tinde se găsi, făcu un pas înainte.) Boierul măsură crunt pe comisar, își privi mănușile, pe urmă lumea adunată și mută, pe care de abia acum păru că o observă. — La care moșie au plecat? — N-a spus. — Cum, imbecilule! Scrisorile unde ți-au lăsat să le trimeți? — A poruncit să le opresc aci… Boierul cel tînăr a șovăit. N-a mai spus un cuvînt, s-a urcat în mașina care s-a lăsat înspre dînsul, parcă să-l primească mai bine. Mașinistul a sărit peste poartă și mașina a pornit. Iar casa veche a rămas pustie cîteva zile, cu ferestrele oblonite de perdele grele. Dar nu s-a împlinit săptămîna și boierul cel tînăr a revenit cu mașina lui albastră, care nu făcea nici cel mai mic zgomot, de parcă plutea. De astă dată mașina era prăfuită și stropită de noroi uscat și în față avea trei mașiniști. Cum au oprit, au sărit toți trei peste poartă, au dispărut în dosul casei, s-au dat iar la iveală. Au vorbit cu boierul tînăr printre gratii și apoi iar s-au dus și iar s-au întors. Și de cîte ori se întorceau, dau din umeri a pagubă. În cele din urmă, la un semn al boierului, au sărit înapoi, au intrat în mașină; boierul a mai făcut un semn și mașina a pornit. Fără dînsul. El a luat-o pe jos. Iar cînd mulțimea s-a împrăștiat, a revenit și a început să se plimbe agale prin fața casei închisă de-a pururi pentru dînsul. Spun coi cari l-au văzut în clipele acelea că era tare întunecat și de multe ori picioarele o luau în zigzag pe trotuarul pe care-l bătea în neștire. Către seară, tocmai ieșeam cu toții de la serviciu, a scos clin buzunar un revolver mic și turtit, uite, parcă-l văd, și acolo, la douăzeci de pași de noi, s-a împușcat în tîmplă. Și-a fost atunci vîlvă mare. Nu mai tăceau gazetele și lume din cele margini ale orașului venea pîlcuri, pîlcuri, să vadă unde s-a petrecut întîmplarea. Pe urmă, cînd s-a potolit tot focul… Eu veneam iarăși de la birou; — arunca soarele, apunînd ca dintr-un aghiazmatar, numai boabe de rubin peste toți și peste toate — m-a oprit lîngă poarta cu săgeți trompa unui automobil care trebuia să iasă. Am văzut atunci, pe pernele de piele verzuie, pe femeia aceea care săvîrșise o viață omenească; stătea nemișcată, cum stătuse poate și atunci, pe divanul ei moale, încărcat de preșuri și perinuțe, căscînd de plictiseală că nu se mai termină odată. Sau, cine știe, poate atunci doar ochii de păcură străpunseseră perdelele grele cu razele de ură! Ce negru grozav și scînteietor în ochii aceia. Ce minune de frumusețe și cîtă beție de sine, cîtă fericire negrăită, cîtă izbîndă, cîtă mîndrie și totuși ce împăcată seninătate în chipul acela de Dumnezeu și de Drac! Eu n-am văzut, desigur, dar așa trebuie să fie chipul eroului dus în triumf… Doamne, cu cîtă bunăvoință m-a privit; Doamne, cum m-au pătruns de sus pînă jos razele negre… A trecut împărțind același zîmbet de triumf și aceiași neînțeleși fiori asupra tuturor, boabe de soare negru, așa cum soarele stropea cu sînge lumea asta fără înțeles. Am auzit pe urmă că boierul care se împușcase era plin de bogăție și de frumusețe, nu mai găsea pereche (eu l-am văzut doar scurtat de-un cot și gălbejit de moarte), că toți se bucurau de vorba lui caldă și prietenoasă, toți se îndestulau din mărinimia lui, că era pretutindeni risipă de veselie și de duh. Și se mai șoptea chiar că o mărire din cele mai de sus i-era sortită pe curînd. Dumnezeule, ce ochi negri, ce ochi stranii și totuși ce seninătate pe fața aceea atît de oacheșe, care putea cuprinde astfel de ochi?… Ha, ha, ha… ochii domnișoarei Vasilescu, ochii maimuțoiului, zgîindu-se, parcă puși pe grătar, în cercurile ochelarilor uriași. Ce prăpastie și ce rușinoasă apropiere! Ochii aceia omorîtori… Dumnezeule, care-i urîtul, care-i adevăratul urît? Stau și mă gîndesc și s-a lăsat de mult seara. E un cer numai de stele, numai ochi de foc. În cătarea țuguiului pe care-l face acoperișul din față, Arcturus în vîrful Bouarului pare o picătură de sînge pe-un vîrf de gigantic pumnal cu prăsele bătute în bumbi de aur. Se zbate, parcă s-ar scurge în jos pe vestmîntul Fecioarei. Acolo, în dosul zidurilor, trebuie să clipească întruna Spicul cel candid. Între clădirile întunecate centura Zodiacului va fi de-a pururi coperită pentru mine și niciodată Spicul Fecioarei nu-mi va mai arunca în ochi rîsu-i fraged și alb! Dar nu prea departe de-acolo, un adevărat spic, o tulpiniță cu foi lungi și încovoiate, din care iese drept un spic propriu-zis, un fir galben de grîu. O vizitatoare nouă, o cometă, cu spicul de foc, din mîna îngerului nevăzut al Buneivestiri de mîine. Ce primăvară e în seara asta! Un pumnal cu vîrf înroșit și dedestubt o cometă! O, cum aș vrea acum să mă las pradă groazei strămoșești, să presimt în fața semnelor de foc spăimîntătorul cataclism ce se apropie! Frica elementară și firească! Departe de urîtul insesizabil și imprecis, măcinătoare lentă, stupidă groază modernă! Ce negru de adîncă prăpastie în ochii aceia! Ochi de întunerec, lucind mai luminos ca ochii cerului, așa precum stele venite din alte universuri aruncă în urmă-le umbre de lumină. Care-i adevărata lumină și care adevărata umbră… Cum trebuie să rînjească urîtul din dosul giganticei nedumeriri; parcă văd gura boierului tînăr, descleștîndu-se vînătă și arătînd dinți galbeni în racla de argint… Domnul perceptor m-a chemat în cabinetul său să fim doar între patru ochi. Cutremurul mi-a străbătut atunci tot corpul în zigzag de fulger. M-am gîndit: acum e ziua de apoi, ziua întrebărei hotărîtoare, a „ultimatum”-ului. Și îndată fulger și cutremur s-au scurs și s-au dus. În clipa următoare mă simt cu totul stăpîn pe mine. Inima o simt ceva-ceva mai strînsă și glandele salivare parcă mi-au secat. Încolo sunt tare, e un calm fără seamăn în mișcările mele, niciodată n-am așteptat atît de răbdător să-și termine spusa cel care-mi vorbește. Adevărul e că tot ce are să-mi încredințeze domnul șef e frămîntat de mult și chiar dospit. Surpriza nu mă mai poate lovi mișelește și aluatul ei nu mai are cuvînt să mai crească. Îmi par atît de pregătit pentru cele ce au să urmeze că mă simt ca borfașul de profesie ce urcă plictisit estrada tribunalului și pe care apărătorul din oficiu îl jenează. Totuși, domnul perceptor o începe de departe; mă ia cu niște registre. Îmi vine să-l întrerup: „Lasă, domnule șef, mai bine să sfîrșim odată! Știu că altfel nu se poate, că n-aș mai putea rămîne aici; și mai știu cît e de greu să răzbesc în altă parte. Iar ca să mă gîndesc înapoi, acolo de unde am venit, nici vorbă nu poate fi… Astea toate să i le spun tare; și numai în minte-mi să păstrez pe amăgitorul: „iar mai pe urmă om vedea noi ce-om face”… Căci rămînea într-adevăr acest „mai tîrziu” și acest „om vedea”. Nu de mult am auzit una bună. Nu altceva decît o frîntură de convorbire între doi oarecari, la o strîmtoare de trotoar: — „E foc… dragul meu… e foc de hîdă…” — „Hm, dar e și foc de bogată… Dacă ai bani, scumpul meu, poți avea oricîte pe deasupra… Eu să fiu în locul tău…” Acest „eu să fiu în locul tău” a avut răsunet profund în mine, a trezit multiple ecouri, cari, repetîndu-se de la sine, au stîrnit în adîncu-mi vuiet de nedescris, de parcă biata cutioară a craniului s-a prefăcut în pronaos de vastă catedrală. Căci am măsurat pe rînd pe cei doi vorbitori; nu era nici o deosebire între dînșii și totuși unul nu putea, așa cu una, cu două, să treacă în locul celui dintîi; iar hîzenia întrecea focul celei mai infernale închipuiri… …Nu m-am întrebat niciodată dacă domnișoara Vasilescu are vreo zestre. Fără îndoială, însă, alături de ea voi mînca mai puțin calicește și nu voi mai purta rufele cîrpite. Și voi avea libertatea… Aici punctul se așeza deasupra lui i. Ea trebuia să lucreze cît pentru doi la birou; dealtfel „tata-unchiul”, cum îi zicea domnișoara Vasilescu va avea el grijă ca întrucît privește lucrul, să ni 6e simplifice în proporție dreaptă cu mărirea salariului… La acest gînd universitatea îmi răsărea greoaie și masivă dinaintea ochilor, cu sălile ei sonore și prăfuite, cu fetele ei frumoase și multe, cu zgomotul discuțiilor prietenești și al entuziasmelor naționale, zilele de examen treceau solemne, începînd cu îngrijorătoare dimineți și sfîrșind cu seri triumfale, scăldate în blondă spumă de bere. Iar urîtul așteptînd acolo, între drevele de bronz ale patului conjugal, ca acel sultan nenorocos în cușca hantătarului biruitor. Aștepta pocăit, învins și — în sfîrșit — înșelat, căci la capătul minunatului film de închipuire venea, înfășurat în văluri de strălucire, sfîrșitul tuturor încercărilor — licența și teribilul arhanghel din ziua judecăței: „vom vedea…” Doară s-a dus vremea legămintelor pînă la moarte… sss… nici o vorbă mai mult. Bietul maimuțoi, parcă-l văd cum se străduiește să nu-mi iasă din vorbă, parcă văd cum mă așteaptă în nopți plînse și nedormite… oh, figura aceea jilăvită de lăcrămi… O-ho, voi ști să tiranizez, căci port în mine veninul atîtor umilinți și atâtor nenorocuri… Dealtfel, voluptatea asta se satisface de la sine; îți trebuie numai subiectul, supusul. Eu mi l-am găsit; în lipsă de altceva, e bun și acesta… Și, fie între noi, prefer să fiu tiranul unei maimuțe, decît sclavul unui înger. Afară de asta, maimuța nu-i chiar o maimuță… Iacă, am ieșit odată cu ea pe stradă; și ne-am învîrtit mult pe ulițele astea întortocheate ale orașului; enormul hohot pe care mă așteptam să-l aud clocotind de-a lungul strînselor vîlcele dintre înaltele case n-a răsunat deloc. Nici chiar nu s-au uitat la noi atâția trecători cît pot curge într-o jumătate de zi pe albia atîtor străzi de seamă străbătute; nu însemnează asta că păream o pereche destul de potrivită, vreau să spun normal, firească, vreau să spun oă s-au mai văzut și alte perechi la fel? Un miop numai și-a vîrît capul în nasul nostru și ne-a cercetat mirat, în fugă; și n-a rînjit, și n-a zîmbit. Dimpotrivă, s-a îndreptat și mai uimit decît a părut întru întîi… …Revin, dintr-o singură scuturare a capului, de pe poteca încîlcită a gîndului. În fața mea s-a înălțat, pe cele două trunchiuri de mamifer marin, enorma statură a domnului șef. Ochii i-au ieșit mici din ascunzișul crețurilor și din stufăria sprîncenelor: „Măi băiețaș, măi, n-asculți ce vorbesc eu?” parcă îmi spun. — Un’te gîndești, tinere? Răspunde ce te întreb. N-ai scris dumneata colea? — Ba da, domnule șef… — Atunci? Păi asta-i grav de tot, domnule. Noroc că nu s-a rătăcit vreun controlor p-aci. Și noroc că n-am apucat să liberăm chitanța. Dumneata știi (aci vocea domnului șef se rarefie și fiecare cuvînt fu pronunțat distinct și apăsat) că o astfel de greșeală atrage după sine parchet, instrucție, procuror, substitut (domnul șef întrebuința mai multe expresii pentru aceeași noțiune, desigur pentru a sublinia și mai viguros gravitatea greșelei)… și, Doamne ferește, mai cîte… Însă îți spun: eu nu-mi închipui decît că e o eroare la mijloc… (Mic logos care se termină abrupt și categoric cu un unic: „Este?”) Zadarnic dau să spun altceva. — Mă rog, este sau nu? Atît! Trebuie să-i răspund afirmativ, cu toate că știu bine că n-a fost nici o greșeală. Am copiat identic. Cam repede, desigur, însă mi-aduc perfect aminte cu cîtă atenție… nu, nu, n-a fost nici o greșală. A, desigur… paginile de la început, pe care le-a umplut chiar domnul șef cu creionul, ca să-mi fie de îndrumare, și pe care eu n-am făcut decît să le acopăr cu cerneală… Da, da, acolo trebuie să fie buba. Să vedem, căci se cunoaște… Acolo, desigur… Căci fluieram ușor de tot niște arii de demult, cînd înnegream îndrumările domnului șef. Copiam fără să compar cele două partizi între ele, căci doar ieșiseră de sub condeiul domnului șef. A-ha, să vedem pe hipopotam, cînd o afla că el a greșit… Totuși, ca să pot căpăta îngăduința să mă explic, trebuie să răspund la categorica lui întrebare pe care o repetă necontenit și insistent, tot printr-un „Este”, de astă dată desigur cu accent pe prima silabă. — Bun! s-a terminat… s-a terminat… atît… Aa, nu s-a terminat deloc. — Nu s-a terminat, domnule șef! — Cuu-um? Și domnul șef se rostogolește asupră-mi cu o avalanșă de interjecții, toate interjecțiile din carte, de parcă-l pusese cineva să le spună pe de rost, ca la școală. Pe urmă, cînd graiul i se articulă, se depărtă brusc de mine, pentru a-mi recapitula meritele sale mai de seamă, de cînd a intrat în slujbă și pînă în prezent: Pe măsura însemnătăței lor, îi creștea indignarea în voce. Încheierea fu un clocot. — Și-acum? Cum? Am greșit.. Eu am greșit? Domnule, dar dumneata știi cît ești de periculos? Îți dai seama dumneata ce… ce… Domnule? (Domnul șef se urnește și începe să înainteze spre mine, de astă dată încet, enorm și grav ca o locomotivă care tocmai se pune în mișcare.) — Dom… — Nici un domne. Este sau nu că ți-am complectat doar trei pagini de la început…? (Dinaintea colosului care se apropie nesimțit și inexorabil, piciorul meu începe să pipăie, de la sine, îndărăt.) Mă rog?… Răspunde la întrebare… — Domnule șef, vedeți… patru pagini ați… cu creionul… nu trei… și greșala e pe-a patra… nu greșala… cum să zic… se văd și urmele creionului. — A-ha!… Explozia acestui „aha” e formidabilă. E inutil acel „ieși!” ca și acel „pe loc!” sau „numaidecît!”, căci ea de la sine m-a aruncat la ușe ca pe-o biată schijă. Dar înainte de a apăsa mînerul, domnul șef mă oprește cu un „stai” răgușit, mai mult o horcăială. Nu l-aș asculta, dar mi se pare că s-a luat după mine… Mă întorc… prin semne domnul șef îmi poruncește să mă apropii… Îmi spune șuierat, bătîndu-se cu palma ușor pe beregată, ca să-i revie glasul: — Îmi pare rău de tinerețea dumitale!… Și apoi, cu totul fără tranziție, iarăși: La urma urmei, poate să fie și vreo eroare… Da, da! se încredințează singur domnul șef, dînd pentru sine, în mod aprobativ, din cap… o eroare, cu siguranță! Altfel cum? Care-ar fi interesul… Adică interes ar fi… dar prea ar fi complicat pentru mintea dumitale… Însă… ce e de făcut?… Ce e de făcut? Și privește rînd pe rînd la mine și în gol, cu ochi neputincioși în fața ireparabilului ce se căscase, așa de pe neașteptate, dinainte-mi. — Ce e de făcut? Foarte simplu, i-aș putea răspunde: o nimica toată de îndreptare cu cerneală roșie. Asta e un lucru tot așa de obișnuit și elementar, pe cît de elementară și de obișnuită e greșala de care domnul șef se închipuie atît de speriat. Eil pare însă că de-abia poate întrezări soluția de scăpare. — Hm, să vedem, să vedem… poți să te duci… hm… Hm, cît de copil trebuie să fi fost domnul șef la vîrsta mea ca să mă creadă cum mă crede. De-ar ști el cum îmi vine să rîd de greșala aceea, pe care o păstrează încă în registru ca pe un trofeu, și de nedibăcia lui de a se preface, s-ar rușina singur de atîta naivitate și singur s-ar grăbi să îndrepte. Dar el mă socotește cu tot dinadinsul sub permanentă teroare, căci necontenit îmi spune: — Hm, nu văd interesul imediat… Ca să-ți fi închipuit… nu-mi vine, nu pot crede… Domnul șef nu vrea să se lase deloc; umflă cu foaia proporțiile bagatelei. De-ar ști el cît de inutilă e străduința asta pentru bietul lui scop… (Căci încă mă încăpățînez să întîrzii propunerea formală.) — Bietul domnu șef! Iar la nunta mea căzură toate stelele cerului. De sus apăsa lespedea de negură a norilor peste întunericul umed de toamnă, de puteai crede, în mijlocul fantomatecelor clădiri, că ai rătăcit printre coloanele de rocă ale unei grote marine. În schimb, toată noaptea aceea a clocotit de automobile și a fost străpunsă de faruri, pe când copita cailor scormonea scîntei din cremenea caldarîmului. Doar că botul mașinei întorcea la colț și îndată strada era inundată de puterea reflectoarelor. O lumină ce se tîra pe jos, ca o pînză așternută, se întretăia cu alta ce venea perpendicular și umplea toată circumscripția XXIX de-o apă tulbure; jucînd ca aburul. Iar peste tot, artificii plesneau în jerbe de stele căzătoare. Am pătruns la braț cu maimuțoiul în biserica plină de sfîrîitul și mirosul de moarte al cerei, printre cele două ziduri de curioși. În penumbra jucăușe am cetit pe unele fețe rîsul abia reținut, pe altele groaza nestăpînită. Căsătoria unui om cu o maimuță! Mergeam sub imperiul acestei impresii, care de fapt nu era decît realitatea goală, căci urîtul, odată ce m-a împins aci, nu mai avea nici un interes să mai mă vrăjească. Îmi desfăcea voalul de pe ochii orbiți, cu cruzime. Și doar ar fi putut să-l lase acolo, pe frunte, voalul mântuitor al îndobitocirei. Cînd strania ceremonie începu, inimile amuțiră de spaimă, toate rîsctele înghețară în beregăți. Cîntecele răsunau lugubre sub bolțile vechi; prin fumul gros vedeam toată lumea aceea ștergîndu-se de recea sudoare. Eram catalepticul care aude cu urechile lui galbene și vede cu ochii lui țepeni și uscați propria-i înmormîntare. Cum, ăsta era un popă adevărat, care nu-și smulgea patrafirul și nu zvîrlea cartea din mînă, ca să nu mai slujească un astfel de blestem! Îmi venea să-l apuc de barbă și să i-o smulg, strigîndu-i: „Ticălosule, destul cu gluma!” Barba-i era o improvizație, care cu siguranță ar fi rămas în mîinile mele! Totul era o improvizație, o glumă macabră, pe care domnul șef o făcea cu mine. Cu siguranță că toute măștile astea or să se ridice, o să fie un rîs general, și binefăcător, și o veselie unanimă și potolitoare! Dar ceremonia înainta greu și fumul lumînărilor devenea tot mai înecăcios. Noaptea umedă și grea de-afară îl ținea înăuntru, și fețele toate păreau spectre prin perdeaua lui deasă. Farsa continuă. Așteptam să mă întrebe: „Consimți să iei o maimuță? Ca să-i pot rîde în nas: „Consimt!”, ca pe urmă să strig îndată: „Hai, sfîrșiți odată comedia asta, chiar și pentru o glumă e prea de tot!” Adevărat, o glumă aș putea face! Să răspund popei un „nu” sonor care, lovit de catapeteasmă, să plesnească în mii de ecouri. Să văd cum se roșește nasul popei cum se deschid fălcile domnului șef, s-aud de-alături pe micul maimuțoi scoțînd un geamăt de uimire, ca acei pe care-l pălește brusc boala copiilor. Să văd toată mulțimea aceasta care mă privește cu groază, agitîndu-se în talazuri de caiete, îngrămădindu-se, dînd buzna peste altar și peste lumînări, spre a se desfăta mai bine de priveliște. Și pe urmă de tot, cînd vuietul s-ar preschimba în clocot infernal, să bufnesc în rîs: „Ho… ho… ajunge… Consimt să iau o maimuță! Cînd așa vreau eu! Nu voi, nu domnul perceptor!” Dar preotul slujește cu gîndul cine știe unde, cu glasul lui de vrăjitor; parcă ar cînta cu nasul, căci buzele nici nu le mișcă și versetele răzbesc pe nări. Ei nu mă întreabă nimic: oare nu ține de slujbă întrebarea, ori el, în înțelegere cu domnul șef, a lăsat-o deoparte? Drace, ce atîta teamă din partea lor? Nu văd cît de docil mă supun la toate? N-ar’ fi decît o simplă glumă, atît și nimic mai mult, o simplă glumă, nevinovată. Nimic. M-au apucat de mîini și strîns mă învîrtesc acum în jurul mesei: „Isaia dănțuiește!” Mai bine ar suna în seara asta „Daniil dănțuiește”, căci el o ducea tihnit în peștera fiarelor. Dansul lugubru se învârtește necontenit și de sus din amvon bomboane cad cu zgomot de pietricele pe prund și buchete de flori. Domni și domnișoare, a căror găteală zadarnic încearcă să ascundă tara străbună, braț la braț, împart cocarde. Nu știu dacă ați văzut pe păreții hanurilor ascunse în fundul văilor de munți cadrele acelea cu bătrîneasca alegorie a nunței unui vânător. Urși, lupi, iepuri, vulpi, mistreți cu colțul cît pumnalul, veverițe cu coada cît un tîrn și cîte alte fiare, braț la braț, îi formează cortegiul nupțial. E o biată, domoală și naivă glumă bătrânească. Însă la nunta mea, văd aidoma tabloul acela care mi-a uimit peste măsură anii de copil, de mult, nici nu învățasem să cetesc… Brațul maimuțoiului îmi înșfacă brațul și mă trage… unde? Spre patul nupțial? Nu încă; mai e puțin pînă acolo, mai e ospățul. Din urmă mă împinge șuvoiul animalelor de tot soiul. M-au scos afară în noaptea umedă ca gura de peșteră marină. M-am dezmetecit, alături de maimuțoi, pe pernele de piele ale unui prea elegant automobil. Gîndul îmi cîrmește puțin spre frumusețea de vis, trecînd cu toată greutatea mașinei stacojii peste șanțul unde se scursese, din tîmpla găurită, sîngele boierului cel tînăr. Și-i revăd zîmbetul lăsîndu-se ca un senin rece de lună pe sufletul meu… Dar în urmă-ne s-a format alaiul antedeluvian, și-n urlete, și-n schelălăituri, boturile mașinilor urnesc spre corabia strămoșului biblic. Potopul ne pîndea sosirea să cadă. Cum pătrunserăm înăuntru, începu. În lumina orbitoare a becurilor, în număr îndoit pentru împrejurare, rîurile de umezeală își și umbriră albiile pe păreți. Afară nu urla vînt, nu gemea nici un copac sub apăsarea cumplită a vijeliei. Nu răzbătea nici un vaier și nimic tragic nu era în potopul de afară. Era doar ploaia aceea grea și neagră, care doar mă așteptase să intru în locașul cel nou al vieței. Și-acum cădea monoton și crîncen în huruit de darabană. Nici o modulație în cîntecu-i sinistru, fără avînt și fără încetare, repețirea incontinuă a acelorași două note seci, la fel cu cîntecele de petrecere sau de război ale sălbaticilor primitivi. Și-n urletul acestei orchestre întristătoare pînă la ultima margine, înecînd cu totul țipătul puținelor viori dinăuntru, care zadarnic își mai încercau stridența, se sărbători adevărata nuntă. Fu o beție cruntă, grotescă, șugubeață. Țopăiră cu toții, schelălăiră, mugiră. Îmi trecură pe dinainte în pas de defilare, rînjindu-mi cu dinții lor albi și ascuțiți, cu caninii voinici și încovoiați. Fu un vîrtej nemaivăzut; o junglă în plină petrecere; sub bolți și ghirlănzi de frunze (căci sala cea mare a percepției era numai o verdeață), în răpănitul amarnic al unei ploi ecuatoriale, toată fauna exotică și domestică sări și chirăi, ca toate lighioanele pămîntului. Spectacolul era deopotrivă de temut și de rîs. Am sfîrșit deci prin a rîde și eu cu toată pofta și nimic nu m-a mai întristat pînă la urmă. Nici măcar teama cu care mi se părea că rîd uneori (ne priveam astfel față-n față eu și propria mea teamă și rîdeam pe întrecute) n-a izbutit să-mi strice dispoziția. Nici chiar în zori, cînd am părăsit sala de petrecere. (Pentru ca subalternii săi să chefuiască în voie, domnul șef avusese grija să potrivească nunta într-o duminecă, ajun de altă sărbătoare.) Atunci, de mînă cu micul maimuțoi, am urcat, mînați de același instinct satanic, spre etajul de sus, treptele scărei, două cîte două. În mintea-mi turburată de vin, spun drept că jucau în momentele acelea grădinile templului păgîn al Afroditei din Alexandria (nu știu unde mai citisem blestemăția asta), cu aleele presărate de grupuri monstruoase, împerecheri în piatră de specii îngrozitor de diferite, centauri strivind sub pîntec fecioare despletite, arătări cu coarne și picior de capră răpunînd nimfe cu sufletul pe buze, masculi de lebădă desfătînd zeițe pe jumătate adormite. Era dimineață de-a binelea, cînd convivii întârziați, împinși de aburul din cap, mi-au bătut violent în ușă, și mi-au cerut, după bătrînescul obicei al suburbiilor, „steagul roș”. Cînd, după zgomotoase și nesfîrșite parlamentări, am izbutit să înțeleg obiectul doleanțelor lor și am vrut să-l transmit celei — cum se zice la percepție — „în drept”, biata mireasă căzuse pe neașteptate într-un somn așa de profund, că tot enormul scandal, ce urmă apoi, nu fu în stare s-o deștepte. Domnul șef, a cărui voce (avea într-însa ceva gros și pițigăiat în același timp) păruse să conducă această stranie și matinală expediție, se grăbi acum să comande retragerea, dat fiind că, argumentă el, astfel de obiceiuri sunt prea jignitoare pentru niște obraze așa de june și „moderne” ca al meu și al nepoatei sale. Degeaba! Percepția circumscripției a XXIX-a nu mai vrea să știe de căpitan; căci odată cu personalul, ea întreagă trosnea din încheieturi, se cutremura de zgomotul dinăuntru și duduia de ploaia de afară ce nu mai contenise, reclamînd cu orice preț drapelul cel roș. I-am lăsat pe toți să urle și să geamă — eram într-adevăr nespus de jignit — pînă au amuțit cu percepție cu tot. Căci, vai, să fi răscolit toată odaia nupțială, și mi-ar fi fost cu neputință să le satisfac, măcar cu o părere, barbara și necuviincioasa lor dorință. A fost ca la trei luni după nuntă, cînd îmi veni ideea care mă înveseli într-atîta. Căci nu mult după ce devenisem nepotul său, domnul șef mă chemă deoparte de ochii celorlalți și cu aer de voievod ce-și răsplătește sfetnicul îmi încredință un chitanțier. — Uite, îmi spuse, ți-l las cinci zile, „Aurora” (strada Aurorei) este a dumitale… Nimeni n-are voie să se amestece acolo… Bagă de seamă să te ferești de funcționari și mai cu seamă de avocați… ai vreo doi pe-acolo… Ăștia trebuie lăsați moale și gură puțină cu ei… Ducă-se dracului! Ai destui negustori cinstiți acolo, de-ți rup ei singuri chitanța în față și la cotor nu se uită să-i tragi și de păr. Am să-ți dau o listă de toți; pe ei i-am și vestit… am avut eu grijă din vreme. Ce te uiți așa la mine? N-avea nici o teamă… Ei zic bodaproste că plătesc ce plătesc… Că dacă-ar fi să le-o fac, le trîntesc niște biruri… Ești copil, ești copil… Nu te teme, acuma mi-ești nepot, n-am să te bag în foc… Cu timpul o să-ți mai arăt și altele, mai grele de înțeles… Aci domnul șef făcu mîinile pungă, părînd că pipăie în aer ceva rotund. — Așa lucrînd — continuă dînsul — cu multă luare-aminte și fără lăcomie… se poate face ceva frumos… (Și după o scurtă meditație:) Eu, drept să-ți spun, n-aș da circumscripția asta pe alta… Mă rog, s-a vorbit oare ceva despre ea?… ai auzit cumva?… Și-și răspunse singur, făcînd semne de protestare: Nu-u… Niciodată… Nu s-a pomenit… Căci asta e totul: cumpătarea… Am ascultat cu ochi mari și urechi lacome. Ciudat! Un simțimînt de ușurare îmi umplea, sau, mai just, îmi golea sufletul de atîta încărcare. Nu știu cum, dar mi se părea că m-am lovit cu piciorul de ceva tare, m-am aplecat uimit și am descoperit comoara zmeilor. Taina și puterea urîtului! Prima subterană din catacomba unui uriaș mister. Am ieșit uluit, cu darul de hîrtie sub braț. Și cînd am închis ușa după mine, cu toate că dădeam într-o încăpere la fel de luminoasă ca și aceea pe care o părăseam, parcă aș fi răzbit totuși din cea mai întunecoasă hrubă la soare, așa clipeam ochii de orbit și așa m-am clătit pe picioarele luate parcă de-o apă. „Libertatea! mi-am șoptit în cuget. Ai văzut-o? Este ea… $șiit… șsut…” Și parcă tot călcînd pe-o podea nesigură, mișcătoare, care-mi înșela călcătura la fiecare pas, m-am învîrtit beat de bucurie printre birourile văduvite de funcționari ( era o duminecă, zi în care domnul șef nu pregeta să-și pună la punct hîrtiile dragei lui meserii). Atunci s-a închegat dinainte-mi o fantomă neașteptată; s-a deslușit deodată în vederea mea uimită, așa cum se încheagă imaginea în tubul înnegrit al ocheanului, așa cum trebuie să se fi închegat din umbrele amurgului drumeților spre Emmaus trupul Mîntuitorului. A fost întîi o pîlpîială vagă, care a prins din ce în ce mai multă consistență în sufletu-mi ce se clătea de uimire mai rău ca picioarele; ocularul însă s-a mișcat de la sine și imaginea a fost pusă la punct. Da. În fața mea stătea tatăl meu. Era tatăl meu. Oare de ce atîta uimire? Pentru că și pe figura lui cruntă, de om care păruse născut numai să se necăjească, iată acum se lăfăia alt simțimînt. Tatăl meu se mira — asta era ceva mult la dînsul — ba chiar părea tot așa de uimit ca și mine. — Te-ai însurat? — Da. — Aș vrea să văd pe soția ta… Nimic mai firesc. Vrea să vadă pe soția mea, pe soția copilului său. Ce-am de nu mă mișc, parcă am prins rădăcini în scîndură, ce-am de casc ochii atît de spăimîntați, de parcă aș fi acum cincisprezece ani, cînd răcnea de-mi bubuiau urechile: „Vreau să-ți văd temele!” Doamne, ce am de tremur? — Vreau să văd pe soția ta, repetă tata, dezarticulînd silabele, ca acum cincisprezece ani. — Păi da!.. Îi răspund… Să mergem! Da, să mergem… Și nu mă mișc deloc. Scîndurile lichefiate s-au închegat iarăși și mi-au înlemnit picioarele în materia lor uscată. Ce-am de tremur? — Să mergem, spun din nou. — Sus? face tata semn cu degetul. — Sus! răspund… — Mai stă cineva acolo? — Eu, ea și unchi-său… — Și servitoare n-ai? — Am învoit-o aseară pînă mîine dimineață… Probabil că văzînd numai cum dîrdîi, tata a început să dîrdîie la rîndu-i. Gura i s-a întredeschis într-o parte, ca acelor ce li s-arată o spaimă neașteptată, un pericol imanent… — Acuma, în momentul acesta, cine se găsește sus?… — Nevastă-mea… — Nenorocitule, poartă ochelari de cei mari, bărbătești…? — Are și alții mai mici, răspund zugrumat… O… e o femeie… numai s-o vezi… — Am văzut-o, răcnește așa de puternic tata, că-mi îngheață în gît, cum ar îngheța mercurul într-un termometru, tot șiroiul de vorbe convingătoare cu care vreau să-l împroșc. Cu toate astea groaza lui e cu mult mai mare, ca și cînd eu aș fi scos răcnetul lui. Ochii îi cresc, cresc necontenit, iau proporțiile ochelarilor celor mari ai nevestei mele. Întîi se dă de mijloc înapoi și întinde mîinile parcă s-ar feri. Și rostește cu mare groază: — Astea-s fermece… Și apoi, numaidecît: Vai de păcatele tele!… A deschis ușa. — Tată, abia pot să îngăimez. Dar el se scutură ca de un fior și se retrage de-a-ndărătelea, ținînd vîrtos mîna pe clanță. Cu ochii aceia holbați îmi cercetează atent picioarele, mîinile, urechile. La urechea dreaptă tresare, ca și cînd ar fi răsărit deodată, acolo, o ureche de cine știe ce animal. Și se retrage necontenit. Face semnul crucei și piere. — Tată, strig cu atîta înverșunare, de-mi zbîrnîie coardele vocale după fiecare cuvînt, ca la un contrabas lovit… Tată, tată! Și mă năpustesc pe uși, pe scări, în curte, afară în stradă. Nimic. Tata pierise. Iisus la Emmanus. Luneta și-a schimbat brusc direcția. Imaginea a dispărut. A fost o vedenie. Rămîn nespus de nedumerit, cu capul gol. În strada pustie de duminecă dimineața. Dacă a fost într-adevăr, unde a dispărut, căci mai e mult pînă la colț… Încolo e închis pretutindeni. — Ce mai faci? îmi miorlăie un glas mieros din spate. Mă întorc ca înțepat de colții unui șarpe: Coana Frosa, proprietăreasa! Toți strigoii și-au dat întîlnire azi-dimineață în preajmă-mi. — Cuum o du-uci… așa…? (Lungea vocalele după obiceiul ei cînd vrea să-și îndulcească vorba.),,Așa” însemna „în noua situație: însurat”. — Cum s-o duc? ca toată lumea… — Să vă dea Dumnezeu noroc… e, nu m-ați… invitat la nuntă… da să vă dea Dumnezeu noroc… — Da dumneata cu-um o duci? îmi schimonosii și eu vocea, ca s-o imit, privind-o pe sub gene, satisfăcut dinainte pentru regretul pe care-l și vedeam mijind pe figura cu caturi… și ce cauți la ora asta pe stradă… Parcă nu te știam așa de bisericoasă… — Ce biserică, maică? Că mă jupoaie de vie… dacă n-o fi cafeaua gata și smîntîna de-un deget… Că d-aia zisei: n-o să-i placă, e laptele cam apătos, și parcă-l văd că strîmbă din nas. Și luai drumul, femeie în fire ce mă găsesc, pînă la piață, să-i aduc lapte proaspăt și gros… — Cui, coană Froso? cui să nu-i placă? — Lui Georgică, maică, Georgică de s-a mutat la mine, după ce-ai plecat dumneata… student și funcționar… el e la Comperative, maică… E tînăr și drăguț, tot ca dumneata. Adică de ce să zic? de drăguț, n-o fi el tocma-tocma, ca ti… ca dumneata… dar e mai vioi, maică, și are și-o mustăcioară, de să-l mănînci… — Da leafa cît o are, coană Froso? Nu cumva o are ceva-ceva mai mărișoară ca a mea? — Da știe-l norocu cît i-o fi? Că doar arvuna pe luna dinții am putut să i-o apuc… Degeaba m-am mutat iar în pătucul meu, degeaba i-am făcut larmă la fereastră… degeaba mai m-am făcut și de rîs la vecini și la striini, degeaba… Că n-a știut multe și-odată și-a făcut bagajul… om hotărît, maică, și năprasnic… numai că l-a luat în mînă și s-a și pornit spre poartă… De, spune și dumneata… mă îndura inima să las să-mi scape așa voinic. Cînd a dispărut și această din urmă întruchipare a urîtul ui (așa cum, în poveste, dracul iese ca să piară la fiecare răspîntie tot sub altă piele, dinaintea voinicului pornit să-și caute idealul), hotărîrea mea era luată, domnule procuror. Da. Tatăl meu avea dreptate! Fusesem fermecat. Ori, poate, la mesele acelea copioase, pregătite de micul maimuțoi, mi se dăduse să beau cine știe ce buruiană otrăvitoare de simțuri! Altfel cum aș fi putut să-mi leg viața de acest schelet, care se ridica atît de sinistru din patul meu, al nostru, din patul nunței și al căsniciei? Căci nu e decît un schelet negricios, ceea ce-mi rînjește într-una din maldărul de perini, un schelet ca acele găsite prin cimitirile dărăpănate; pe oasele încă bine legate, resturi de zgîrciuri s-au mumificat, acoperindu-le de un strat vînăt-păcuriu și uscat de moaște, care nopți întregi îți tulbură visele în copilărie. Da, fusesem vrăjit! Cu descântecele ei, zgripțuroaica (sau mai degrabă zgripțorul cel mare, urîtul, de a cărui existență reală, dincolo de hotarul celor văzute, mi-era cu neputință să mai mă îndoiesc de-acum) mă înlănțuise zdravăn. „Bun!” mi-am zis, cînd cele două brațe de mumie se întinseră și de astă dată rășchirate spre mine. „Bun!” căci în ungherul minței mele dăinuia, nepătruns mister, ca lespedea aproape dezlipită de cuiul harnic al pușcăriașului, confidența domnului șef; simțeam dincolo de covîrșitoarea ei greutate, aerul nocturn și curat al libertăței. „Bun.” Și, din ziua următoare, am luat în primire strada Aurorei. Am luat-o în primire, ca, în deplină cunoștință de cauză și cu sîrguincioasă răbdare, să adun datele și notele cu care complectez aceste însemnări. (În voluminosul lor dosar, veți găsi în copii extrem de fidele, care vă vor trimite direct la registrul sau chitanțierul respectiv sau la faptul acolo explicit arătat, toată ingeniozitatea unui mare bărbat de finanțe, pe lîngă care truda vistierilor trîmbițați de istorie de a-și scoate statul din impas e biată neputință sau adevărată șarlatanie; în afară de mecanismul perceperei impozitului pe strada Aurorei veți găsi cele mai fine matrapazlîcuri, cele mai subtile mijloace și cele mai nobile străduințe ca destul de restrînsa noastră circumscripție să dea, pe lîngă frumoase excedente în plină creștere, spre belșugul țărei, să dea, zic, și o modestă, dar tot așa de frumoasă cotă-parte zelosului încasator, spre folosul și mulțumirea și-a uneia și-a celuilalt. O, departe de dumneavoastră gîndul, domnule procuror, că, adunînd aceste modeste documente și predîndu-vi-le, am năzuit cumva să-mi ușurez partea mea din vină sau să cer să mi se înlăture povara ei de pe umăr. Nu, căci vina mea există; ea constă în diabolica voluptate ce-am simțit pe cînd îndeplineam pînă la extremul punct practicele domnului șef, de a le gusta întreaga lor savoare, de a mă închipui însuși domnul șef, de a rîde ca el, de a da ca el ochii peste cap, cînd tocmeam cu contribuabilul prețul favoarei ce-mi cerea să-i acord. Și vă pot asigura că totdeauna am izbutit de minune. Era însă și este o altă ispită care m-a încercat și mă încearcă grozav de crîncen, că nu-i pot rezista, orice-ar fi să se întîmple. E ideea cea veselă, ideea care mi-a venit pe neașteptate, impunătoare și irezistibilă, odată cu chitanțierul ce mi-a încredințat domnul șef — socru-meu, unchiul, cum mi se lămurise că-i de cuviință să-i spun. O nimica toată, veți zice, o copilărie, o stupiditate! Convin. Totuși, o să conveniți și dumneavoastră că trebuie să fie o priveliște inedită, biruitoare, covîrșitoare, cum ar fi bunăoară un peisagiu dintr-o planetă îndepărtată celui dintîi ochi înarmat cu telescopul distrugător de orice distanță. Dar ascultați, ascultați să vedeți cît de caraghioasă este ideea asta care mă determină să mă dau legat în mîinile dumneavoastră… …Dacă ați urmărit cu cît de puțină luare-aminte aceste însemnări modeste, ați văzut cu ce metodă și cu cîtă îndîrjire și cu cîtă necruțare am fost urmărit, învins, dominat, de acea iazmă negricioasă și imaterială, cu putință însă de a se materializa în cele mai diverse chipuri de animale, dacă pot spune astfel, umanizate, pe care am denumit-o: urît. Ei bine, am răbdat destul! E rîndul meu acum să văd pe iubitul meu binefăcător, pe negriciosul de domnul șef, și pe negricioasa mea soție pomenindu-se amîndoi cu dumneavoastră, domnule procuror, pe ușă. Întrevedeți acum, cred, farmecul acestei împrejurări. Orice pe lumea asta nu plătește o astfel de priveliște: să vezi pe domnul șef, pe iubitul domn șef Vasilescu, cum i se oprește rîsul de toate zilele ca un os în gît și cum cele două mărgele negre de sub sprîncenele stufoase se cască deodată, prefăcînd doi ochi mici de șoarec în ochi de elefant; iar pe strania lui figură, ce n-am izbutit s-o plasez în întreg regnul animal, să vezi cum, una după alta, se sapă cutele stupoarei celei mai sublime: „Cum, frate, dar el nu și-a dat seama că se nenorocește la fel?” Căci domnul șef, ca tot ce e urît, e incapabil să prețuiască un gest de Samson.


content:
— Măi, dacă soarele apune încolo, noi trebuie s-o luăm încoace, grăi Pălălaie celorlalți doi și cu toți părăsiră urma lucitoare a saniei, apucînd-o spre dreapta prin zăpada crudă. Apusul se stingea învinețind domol, și din față, dinspre Nistru, îi primi un pui de vîntuleț ce se stîrnise pe nesimțite. Pălălaie le povestea înainte despre patimile Mântuitorului; ajunsese acum la grădina măslinilor. Tovarășii de drum, cu armele în bandulieră, cu mîinile în buzunarele mantăilor, îl ascultau pe gînduri, mișcîndu-și picioarele alene, mulțumiți de calea ce-o străbăteau fără comenzi, de capul lor. — Ce-o fi acum pe la noi! oftă Miercan. Ce mai fierbere și ce mai cîntec! — În oraș, la Drăgășani, au și pornit cu colindul, gemu Mandin țiganul și, fără să mai asculte la țîrcovnicul care dezvinovățea pe Cristos în fața Caiafei, începu cu vocea lui zbîrnîitoare: Și te scoală fată mare Și-mi aprinde-o lu-u-mînare Lumînarea cea mai mare Și-o pune-n-n-trei-icoane… — Așa se cîntă pe la voi, mă, de Ajun? bufni în rîs Miercan… — …da Petre se prefăcea că nu mai cunoaște pe Dumnezeu… voi să profite de tăcerea ce urmă Pălălaie, spre a-și continua istorisirea. — Cum vrei să se cînte, mă modirlane, izbucni abia acum Mandin cu indignare, aducîndu-și aminte că acel care-l întrerupsese nu era un gradat. Ce, ca la voi, țărănește? La noi e oraș… Și porni și mai cu putere: Trei icoane în casa mare Trei icoane-e-n-n cass-sa mare… — Se întunecă și vîntul se întețește, dați drumu la picioare, băieți, îi împăca Pălălaie. Și-și grăbi și el vocea, după pasul gimnastic pe care-l luaseră cîteșitrei… Da Petre se prefăcea acum că nu mai cunoaște pe Dumnezeu… — Hm, va să zică Isus ghicise de-adevărat, se bucură Miercan de dibăcia dumnezeiască. Iar Mandin cugetă: — Dacă el, un sfînt, de trei ori s-a lepădat și tot sfînt a rămas, poftim acum de te leapădă d-ai noștri și treci la nemți, că te-a mîncat gaia. — Cin’ te-a mîncat, măi Mandine? întrebă a rîs Miercan. — Și ia mai du-te dracului odată! se înfurie iarăși țiganul. De departe se porni un șuierat lung, dureros și ascuțit ca gerul ce se lăsase, — Auzi, țigane, pare-ar fi bomba neamțului la Muncel, cu tragere lungă. — De nu ne-am rătăci cumva, îngăimă Mandin. — Ba tot ce se poate, întări Pălălaie. Dacă n-asculți cînd se vorbește de cele sfinte. Fluierul cerului se porni acum și mai apropiat, și mai ascuțit, și mai lung, și mai dureros. — Auzi, țigane, mai glumi iar Miercan. Ți-au dat de urmă vardiștii lui Dumnezeu. Parcă ar fi la tine, la Drăgășani, cînd te repezeai peste garduri cu gîsca rumânului. Cînd termină cel de lîngă dînșii, un alt gardist al lui Dumnezeu își încercă și el fluierul în depărtări neștiute. Și numaidecît apoi apa tuturor vînturilor se porni nemiloasă din fundurile Rusiei. Soldații îi luară firul în piept, înotînd vitejește prin valurile de crivăț și de negură. — Ce te faci, Mandine? întrebă nu fără oarecare neliniște Miercan. Țiganul icni… — D-apăi cred că nu mai avem mult pînă la Tohatin, îi asigură Pălălaie. Și îmbărbătați de vorbele dascălului, își simțiră cu toți picioarele mai solide. Zăpada nu era mare. Și pe cer, repede-repede, stelele prinseră să strălucească de ger. — Uite caru! continuă Pălălaie. Tohatinul vine chiar subt el, nițel, nițel mai la dreapta. — Auzi, Mandine, mai kacana, glumi iarăși Miercan, găsind mult curaj în glumele lui. Chiar și lui Mandin îi plăceau acum, căci ele îi dădeau impresia că vîntul nu-i așa de aspru și noaptea nu-i așa de neagră, cum se lăsase. El chiar ar fi vrut să găsească un răspuns la fel de glumeț și se miră cum nu-l găsește și acum așa de ușor, cum îl găsea de obicei la lumina zilei. Se hotărî însă ca la șotia cea nouă a lui Miercan să izbucnească într-un hohot de rîs, cum n-a mai rîs niciodată în viața lui. Chiar de l-ar face Miercan cum îi va veni la gură! O glumă pe vremea asta afurisită face cît o odaie caldă. În locul lui Miercan, a început însă Pălălaie și Mandin a tresărit: „Miluește-mă pe mine păcătosul și întunecatul cel înfundat în păcate multe, care cu urîtele mele fapte am mîniat pe făcătorul meu. Sub acoperămîntul tău alerg, Maică a lui Dumnezeu…” O trîmbă de vînt risipi îndată vorbele dascălului, la care Miercan și Mandin întinseseră cu evlavie urechea. Mandin, creând că Miercan a mai spus vreo glumă, izbucni într-un hohot puternic de veselie. — Da ce ți-e, țigane, te-ai luat la întrecere cu vîntul, îi urlă Miercan la ureche. Țiganul tăcu deodată și începu să tremure. Cînd crivățul se lăsă în spate, domolindu-și mînia, Pălălaie reîncepu ca la comandă: „…sub acoperămîntul tău alerg, Maică a lui Dumnezeu, și cu umilință îngenunchind mă rog ție cu lacrămi, ca să îmblînzești pe feciorul tău…” Pîraiele de vînt se puseră acum să curgă din toate părțile, inundînd cu desăvîrșire cîmpia. Și cu toate se încurcau în pulpanele de manta ale celor trei voinici. Parcă se rupsese tavanul cerului, de se prăbușise calabalîcul sfinților într-o larmă îngrozitoare. Surugii nevăzuți dau chiot, dinți de strigoaică scrîșneau în întunecime. Fundul cerului clocotea ca și cum dracii și-ar fi ales noaptea sfîntă să-și sărbătorească nunta stăpînului lor. Pălălaie făcea cruci largi cît ținea pieptul, Miercan le făcea cu vîrful limbei, Mandin în fundul buzunarului. Pălălaie se ruga, dar nimeni nu înțelegea ce spune, și înaintau cu toții abia răzbind tăria vîntului, înghețați de groază. Vîntul parcă împrăștiase întunerecul; zăpada pietrificată lumina, stelele sclipeau ca dinții de lup. Zăpada lumina de parcă era însăși ziua, pe care noaptea n-o mai alunga la asfințit, ci o prinsese în sfîrșit și o călca acum în picioare, strivind-o subt greutatea întunerecului etern. Prin lumina ei învinsă, cele trei umbre își duceau spaima înghețată în suflet spre cele șapte stele ale Carului-mare, căzut cu oiștea în pămînt. Totul era căzut, răsturnat, dărăpănat, totul se dărăpăna încă. Lăzile sfinților cădeau fără preget, spărgîndu-se una de alta cu zgomot nemaipomenit. Dracii cuceriseră cerul și aruncau de-acolo cu boarfe cu tot pe vechii stăpînitori. Dascălul Pălălaie privea încremenit carul ceresc, rupt și azvîrlit ca o biată vechitură, și ochii îi lăcrămau. Printre lacrămi vedea cum toate stelele se desprind de pe boltă, gata să curgă ca o ploaie de pietricele. Iar Tohatinul era șters de pe suprafața pămîntului. Și toate celelalte sate, orașe și măriri ale lumei, căci noaptea de apoi venise: noaptea lui Lucifer! Și era tocmai noaptea Domnului! Și el în zadar mai aluneca pe covorul de ziuă, împietrită și scîrțîietoare, prin frigul fără margini. Capul îi înghețase de parcă era al unui om de zăpadă. Poate că așa se va preface lumea sub noua împărăție a întunericului! Iar el va tot merge astfel, cu cei doi tovarăși, pînă cînd oștenii negri, îngeri ai noului Dumnezeu, îi vor prinde și-i vor întreba: Ce faceți? Voi nu vă dați cu noua împărăție? I-auză-i cum forfotesc în văzduhul groaznic! Ce te vei face atunci, Pălălaie dascăle? Vei lăsa tu pe Cristos al tău, ca Petre, de teama frigării diavolești? Dascălul Pălălaie abia își mai trăgea picioarele, și mîinile de mult nu mai făceau semnul crucei. Îi venea să se lase într-o rînă, să se prăbușească; tot era înghețat. Tot. Numai acolo în piept, în partea stîngă, acolo mai simțea ceva cald și luminos, ca luminița plăpîndă, cea dintîi lumînărică pe care o aprindea în bezna umedă a bisericei din Cermegești la a doua cîntare a cucoșului. Numai apuca de-o aprindea și gata era și popa; apoi clopotele începeau să cînte și-ndată și satul era în picioare… Unde ești tu, părinte Elefterie, unde ești tu, Cristoase, unde ești tu, noapte sfîntă!… Un plîns brusc și nervos podidi ca pe-un copil pe dascălul Pălălaie. Vîntul îi îngheță lacrămile pe obraz, dar de astă dată nu se înspăimîntă. El plîngea pe Cristosul acela blînd și trist, pe care-l slujise toată copilăria și tinerețea, căci îl vedea legat în vîrful unui par, căruia oștenii întunericului îi dau foc la rădăcină. În închipuirea-i înghețată alte imagini nu puteau să i se aprindă decît acele de foc și flăcări… Dascălului i se păru că se trezește ca dintr-un vis aievea, cum i se întîmpla adesea, cînd se pomenea singur în biserica umedă din Cermegești, răsfoind în neștire eeasloavele, la lumina lumînărelii din mînă. Începuse să aiureze de frig. Și groaza cea adevărată îl apucă abia acum, cînd își dădu seama că nu-și mai poate mișca picioarele, cînd își simți creierul un bulgăre de gheață, atît de tare, că scăpăra, ca și cremenea, scîntei de aiurare. Așa mor oamenii de ger, își aminti el c-a cetit cîndva într-o carte veche: visînd foc și lumină. O sfîrșeală, fără chip de îndreptare, îl moleșea văzînd cu ochii. Așa mor oamenii de frig: oboseala, sfîrșeala, visul de-a-n picioarele, plin de soare și căldură și-apoi perina de gheață, patul nesfîrșit de zăpadă… „…Cu giulgiul alb l-au înfășat…” Dascălul se pomeni cîntînd acum prohodul și se înspăimîntă de moarte. Sfîrșeala îl făcu să se împleticească. Noroc că Miercan avea braț puternic. Atît îi fu de ajuns, ca acesta să-l atingă, pentru ca Pălălaie să simtă numaidecît Întărindu-i-se piciorul. Miercan era lîngă el și dincolo, în stînga, Mandin. Și era noaptea Crăciunului, iar izbînda dracilor, o prostie. Nu mai aveau să se ridice ei în vecii vecilor ca să dărîme tronul dumnezeiesc! Ce mare păcat să visezi astfel de bazaconii tocmai în noaptea cea mai sfîntă… Iar Tohatinul trebuie să fie cît se poate de aproape, acolo sub Carul-mare, poate chiar îl arată cu oiștea și de aceea s-a răsturnat astfel… Dar de ce-și face cruce Miercan? Pălălaie vrea să-și întoarcă ochii spre Mandin, însă coardele gîtului sunt așa de amorțite, că trebuie să-și întoarcă tot trupul. Și Mandin își face cruce… Iar Tohatinul nu se mai ivește deloc… Și aici trebuia să fie: de mult trebuiau să fi ajuns… De cînd rătăcesc, să nu fi găsit nici un alt sat, nici un cătun, nici o colibă!… Doar erau prin părțile aștia la fiecare chilometru… Și vîntul bubuie ca la Mărășești! Unde-s satele tale, Doamne? Cînd le-a înghițit întunericul? Șuieră așa de grozav văzduhul că dascălul s-a pus să șuiere și el. S-a luat la întrecere cu toată larma vîntului. Și urlă de parcă ar fi domnul sublocotenent sub focul artileriei: „Nu-l veți dobori, cîinilor, nu-l veți doborî!” Iar văzduhul rîde de neputința glasului lui, rîde cu hohote și șuieră. Și dascălul rîde la fel și șuieră. Picioarele i se împleticesc. Miercan și Mandin s-au lăsat mai în urmă și-și fac cruce și boscorodesc șoapte fără înțeles… S-au oprit deodată în fața unei namile întunecate, ce-și scoate trupul mătăhălos dintr-un vîrf de troian. — Uite-l… Învingătorul! bolborosește Pălălaie înfricoșat. Să nu-i cădeți la picioare, fraților! miorlăie el rugător. Și cade zdrobit în puful movilei de zăpadă. A căzut pe spate și ochii încă îi mai stau pe jumătate zgîrciți. Ceva, cineva, ascuns în ultima picătură de căldură ce i-a mai rămas în trup, îi dă porunca, deși abia mai poate prididi cu pleoapa enorma greutate ce s-a lăsat deasupra-i. Prin zgîiala ochilor vede ca prin vis pe cei doi tovarăși de drum. Îi și aude chiar: două vorbe care n-au nici un rost. — Făclia aia, mă… — Torța? — E, mă, e! Torța, ce dracu e! Mandin i se pare cel mai curagios. El pomenește ceva și de chibrituri. — Am și chibrituri, ține tu mantaua,.. Vezi de te întoarce cu spatele încolo… De la Nistru bate. Pleoapa lui Pălălaie n-a mai putut prididi. A închis sub greutatea capacului ei de fier pe Mandin înnebunit. Iar namila de întuneric care țâșnise din vîrful troianului i s-a părut că s-a prăbușit asupră-i. — Împărăția întunericului și-a înghețului! a mai putut grăi pentru sine, ce a mai rămas cuget, în capul lui de gheață. Pe urmă o lumină vie s-a aprins în locul cugetului aceluia, parcă într-o peșteră de sloiuri, însă așa de mică, așa de mică, încît a început să se zgîrcească, pentru ca tot corpul să i se înfrupte din căldura ei de chibrit. A crezut că s-a trezit pe lumea cealaltă; pe lumea aceasta, însă, sub puterea noii stăpîniri. Cineva îl zguduise cu putere, apoi simțise o căldură vie dogorindu-i întîi ca o părere, apoi din ce în ce mai stăruitor, obrazul drept. A deschis ochii mari și nu putea să creadă privirilor. Mandin, negru, cu ochi scăpărători de drac împelițat, avea în mînă o torță din care cădea[u] sforăind picuri de pucioasă „A trecut la ei, la ceilalți”, a ghicit îndată Pălălaie. Și ridicîndu-se puțin într-o rină să vadă de unde venea căldura cea mare, înțelese repede totul. Namila întunecată de care se speriase adineaori ardea cu spor de la rădăcină puțin mai sus. Vîlvătaia se zbătea furioasă cu sine însăși și, aprinsă la loc potrivit, mînca fără preget cu limbele-i de balaur din uriașul nemișcat de lemn. Vîntul o asmuțea îndărătnic și cum o vedea că se lasă spre dreapta sau spre stînga, cum îi cetluia de piciorul uriașului capul cu guri nenumărate și roșii. — Uite, c-a înviat Pălălaie! strigă Mandin cu veselie. — Slavă Domnului, mormăi de după perdeaua grea de fum Miercan. — Vin, mă teteo, de te mai dezmorțește colea olecuță, că d-abia l-aprinserăm. Pălălaie nu-și putea însă trage picioarele; se făcuseră țurloaie ca pe streșini. Noroc că-n piept și-n braț mai rămăsese puțină viață. El tăcu și căută nedumerit și cu luare-aminte la ciuperca, parcă din lumea zmeilor, care ardea. „O troiță!”… se lămuri și-și scuipă, cu gîndul, în piept. „Piei drace!” făcu privind spăimîntat pe Mandin, care-și stingea torța in zăpadă. Căci flacăra prinsese acum tărie; limbile ei crescuseră ca visul și se întreceau una pe alta biruitoare spre coviltirul de șindrilă. Cu toate că n-ajunseseră nici la jumătatea drumului, dogoarea era atît de puternică, încît Pălălaie își putu mișca și piciorul drept. — Dă-te la o parte, Pălălaie, că o să cază pe tine, zbieră Miercan din răsputeri pentru ca să răzbească vîntul. Pălălaie se cutremură. Ardea chipul lui Dumnezeu! Însă pe el niciodată nu-l vor putea face să treacă de partea Diavolului! Se gîndi să fugă și privi în noaptea albă: i se păru că vede vîntul, fărămîndu-se în legioane de draci, cari zburau pe caii lor negri deasupra lumei cucerite. Mai aproape, reflexul flăcărilor se zbătea domol și prietenos pe covorul de zăpadă. Cînd își întoarse ochii spre foștii lui tovarăși de drum, căci în cugetu-i se lepădase de dînșii, îi văzu cot la cot închinîndu-se. Le urmări firul privirei. Flacăra acum se ridicase zdravăn, mîngîind gleznele răstignitului și luminîndu-i coapsele, șoldurile, pieptul, brațele pironite. Capul stătea încă înecat în fum. Nu era o simplă zugrăveală, ci un Cristos cît un stat de om, săpat cu meșteșug în lemn, așa cum fiul lui dumnezeu este închipuit pe toate crucile uriașe din nelămuritele răspîntii ale Basarabiei. — Ce ați făcut, cîinilor? strigă el, plîngînd pe jumătate. Ce ați făcut, vînduților? Mandin și Miercan îngenuncheaseră și se închinau; Pălălaie se repezi cu capul în zăpadă și începu să-și care omăt pe cușmă, văietîndu-se și bălmăjind vorbe fără șir. Cînd se potoli, surprinse pe ceilalți doi sărutînd la rîndu-le zăpada. Și figura, din crîncenă, i se înduioșa îndată. — Iartați-mă, fraților! suspină. V-ați întors întru Domnul, iartați-mă… dar prea mi s-a rupt inima, fraților, cînd l-am văzut, fraților, arzîndu-i picioarele… cum ardeau păgînii pe mucenici, fraților, în cartea popei Nae din Cermegești. Mandin păru deodată că dă semne de neliniște și întinse urechea spre depărtările negre, apoi sări repede în picioare. Pe față i se cetea o mare îngrijorare. Pălălaie, fără să ia seama la dînsul, privea trupul sfînt și i se părea că se zgîrcește chinuit de flăcări. Și lacrimi îi curgeau domoale, una după alta, necurmat, din ochii ce parcă se topeau de strălucirea focului. — Iartă-mă, Mandine, iartă-mă, Miercane!… Înțeleg, v-a fost frig și ați vrut să vă încălziți… Înțeleg, înțeleg… a înțeles și el și vă iartă pentru atîta… Miercan își ridică un genunchi, apoi, încet, încet, se înălță și el de-a binelea în picioare, cu ochii, cu urechile, în nelămuritul nopței. Și ochii parcă îi creșteau și se umflau. — …V-a iertat, vă spun eu… o să-i vedeți fața milostivă cînd o ieși din fum… da eu, fraților, credeam că v-ați dat cu Dracu… Ochii lui Mandin s-au bulbucat de asemeni și sclipesc ca stelele cerului. — Auzi? șoptește el stins. Iar Miercan aude și tot mai stă la cumpănă. — …voi credeți că Dracu a răzbit pe Dumnezeu?… că l-a luat pe neașteptate fiindcă… petrecea de Crăciun… …Ehe… dar oștile unde le-ați lăsat… oștile înger… ești.. — Lupii! strigă Miercan, scos din sărite. Pălălaie privește uimit la Miercan. Aproape că nici nu pricepe sensul cuvîntului strigat, și totuși l-a auzit minunat de bine. Dar cînd urechea i se umple și lui de urletul depărtat: hu, huuu, atunci se luminează în sfîrșit. Și surîde cu înțeles. Știe el ce fel de lupi sunt aceia: Necuratul… Legioanele biruitoare… Hu… hu… huuuu… Miercan și Mandin se zbat cu înfrigurare. Pregătesc armele, forfotesc grăbiți în sacii cu cartușe; mîinile nu mai nimeresc ce s-apuce mai întîi. Mecanismul înghețat țăcăne. Unul a destupat o grenadă, altul scoate căciula focosului. Hu… hu… huuuu… — De ce rîzi, Doamne?! țipă aiurit nebunul, care tocmai s-a ridicat din noua prosternare… Flăcările mistuiesc vrednice jumătatea de jos a sfîntului trup; limbile lor lămuresc acum din plin fața Mîntuitorului, care într-adevăr rîde în jocul de lumini, parcă un martir înlemnit de groază și de durere. Cei doi soldați își fac cruce, nebunul s-a prăbușit… — Iartă-ne, Doamne… Iartă-ne, Dumnezeule, șoptește Miercan rugător. Am greșit… Înghețul ne-a îndemnat… lămurește el lemnului înviat de pe cruce. Dar haita se apropie necontenit! Hu… hu… huuuu… — …Mandine, pun-te în spatele meu… așa… pun-te bine… să nu te dezlipești, băiete… pînă… pîn’… la urmă… — Sfîntulețule, nu ne lua zilele, gemu și țiganul… Uriașa faclă s-a încins cu desăvîrșire, para a răzbit prin șindrila acoperișului și aruncă pînă-n mari depărtări scîntei și tremurătoare preșuri de lumină; piciorul prefăcut în jăratec pîrîie, troița se clatină. — Nu mai rîde, suflețelul meu, împăratul meu, durerea mea… bolborosește înăbușit nebunul, cu capul în omăt… El știe că se va petrece acum o mare minune în lupta dintre dracii prefăcuți în lupi și Dumnezeul prefăcut în foc. Și așteaptă cu răsufletul reținut. Ceilalți așteaptă de asemeni, cu mîinile pe trăgaci, tăcuți, înfiorați, solemni. Iar tunetul vîntului parcă s-a potolit, căci tot văzduhul nu-i plin acum decît de clocotul haitei apropiate. Și Cristos s-a mărit cît întreaga troiță; cu păr vîlvoi de flăcări, cu brațe amenințătoare de flăcări, groaznic la chip, asemeni unei vedenii apocaliptice, stă gata să se năruie ca o revărsare de jar peste turburătorii mărirei lui singuratice. În înălțimi, vîntul, amuțit un răstimp, s-a pornit metalic, asurzitor, ca trîmbița de apoi a dreptăței.


content:
Prin fereastra larg deschisă a compartimentului, plesniturile roților pe șine năvăleau necurmat odată cu aerul rece al nopței de primăvară, umplîndu-i plâmînii de răcoare și zdrobindu-i timpanele sub lovituri de ciocane. Siluete carbonizate de copaci stingheri apăreau fugar în cadrul cercevelelor; uneori se desfăceau cu totul din beznă, apropiindu-se amenințător și scuturînd în aer sute de brațe înspăimîntate; dar monstrul de fier, în goana-i dezmățată, le aluneca zglobiu printre ghearele fantastice și negre și se pierdea zănatec în adîncimi tot mai necuprinse de întunerec. De pe bancheta pe care încremenise cu ochii țintă la geamul vagonului, înghemuit în pardesiul subțire și friguros, privea uimit la acești hecatonhiri reînviați parcă din adîncimile vremurilor; ar fi vrut, poate, ca unul din brațele lor schiloade și informe să prăvale gonașul de foc din făgașul lui fieruit; să-l rostogolească deodată într-o prăpastie neprevăzută, groaznică, fără fund. Apropia pleoapele și întrevedea printre gene scena formidabilă a catastrofei. Detunăturile roților îi creșteau atunci haotic în pavilioanele urechilor, îi dădeau senzația exagerată a unui tumult înspăimîntător, brăzdat de-o serie discontinuă de trăsnete cutremurătoare, sfîșiat de țipete dureroase și vaier omenesc. Se simțea tîrît în abis și strîngea ochii de groază și de mulțumire abia îndrăznită. Ce nu era în stare să facă singur, ar fi voit să săvîrșească neprevăzutul. Dar trenul zbura înainte prin bezna de tăcere, cu ropot și detunături de avalanșe. Și el se înghemuia și mai mult pe bancheta îngustă, se încovriga în sine ca un pui în ghearele unui uliu, neputincios și în voia forței care-l ducea năprasnic și nepotolit. Acolo, la capătul călătoriei, îl aștepta, pentru firea lui, ceva deopotrivă morții. Cea mai teribilă umilință. Îl aștepta[u] ochii severi și trufași, a căror mîndrie o înfruntase odată, o batjocorise, o strivise sub disprețul său tăios și obraznic și a căror îndurare trebuia să o ceară acum: doi ochi, sute, mii de ochi; îi vedea scînteind în noaptea de afară, necruțători, ironici, vicleni, amenințători. Doi dintre ei se apropiau chiar, încruntați, sălbatici, corosivi; îi simțea arzîndu-i vederile, străpungîndu-i țesuturile feței; încetul cu încetul se înconjurau în conturul unei figuri cunoscute și țepene. Începea să tremure. Simțea învăluindu-l suflarea părintească cu suflul rece, umed, de cavou. Și auzea pentru a nu știu cîtea oară cuvintele care-l șfichiuiau ca plesnituri de foc: „Ce mai cauți acum, du-te…” Acest „du-te” îl sfredelea ca un burghiu, îi da toți fiorii sfîrșitului. Își simțea sufletul micșorîndu-se, strîngîndu-se, topindu-se, strivit sub o greutate covîrșitoare. Dar tresărea îndată, înfricoșat, ca un bolnav furat de începuturile agoniei; se scutura din frigurile delirului; își simțea sudoarea care-i prelingea fruntea răcindu-se și răcorindu-i zvîcnelile tîmplelor; iar fața de lămîie se schimonosea într-un zîmbet fără curaj. Privea atunci năuc la ceilalți călători, cari sforăiau pierduți, diafanizați în lumea searbădă, fumegîndă, a lampionului. Le cerceta în expresiile înlemnite ale fețelor dacă nu cumva i-au urmărit pe sub ascuns vreun gest nepotrivit, involuntar. Dar mirarea, îngrijorarea, groaza, care se ceteau pe aceste figuri de panoptic, era ceva cu totul strein de viață. Ușurat, se așeza atunci mai bine între răzemătoarele locului îngust. De bună seamă, aiurelile acestea proveneau din oboseala călătoriei. De aproape două săptămîni pe drum! Din țara acea streină, depărtată și posomorîtă și pînă aci, în apropierea orașului părintesc! Doar singur observase: cu cît drumul se prelungea, cu atît se îngrașă în minte-i negura, încîlcindu-i gîndurile. Nu-l va alunga, fără îndoială; nu va avea tăria să fie atît de crud. Îl va ruga, îl va implora, îi va cere iertare, chiar în genunchi, de va fi nevoie. Și bătrînul e prea mîndru ca să nu fie înduioșat de atîta umilință. Îi va povesti toate ororile foamei care-l gonea din urmă. Toate rătăcirile prin orașele acelea sure ale străinătăței, în așteptarea unui succes imprecis, care n-avea să vină niciodată. Îi va spune cum a risipit astfel tot ce-i rămăsese de pe urma mamesi; cum decăzuse apoi încetul cu încetul, fugind din loc în loc, urmărit d3 creditori, de portărei și de tot felul de agenți roșii sau negri, ca de un nor sinistru de păsări răpitoare; cum ocupase rînd pe rînd cele mai josnice slujbe; cum își vînduse pînă și hainele și rufele, cum vînduse și cea din urmă podoabă, pe care o mai păstra de la mamă-sa, pentru a putea lua drumul țărei natale; o relicvă scumpă, la care ținea ca la un idol — aducătorul lui de noroc — și pe care o ferise cu cea mai mare îndârjire de toate avînturile necurate ale slabului său suflet. Toată această mizerie progresivă va încînta pe bătrîn; îl va ferici; îl va face să sară în sus de mulțumire că i se împlinise profețiile. „Nu-ți spuneam eu? îi va zice. Nu-ți spuneam? Mărturisește singur.” Îl va aproba atunci, și bătrînul va fi tare mulțumit. De atîta mulțumire, îl va ierta. Mai ales înfrîngerea finală, hotărîrea de a se întoarce și a pleca genunchiul dinainte-i, îl va încînta cu desăvîrșire. Fără îndoială, albit de bătrînețe, va fi pierdut mult din îndărătnicia trecută; va avea cuvinte mai bune pentru el; îl va primi ca pe un fiu rătăcit, va tăia vițelul cel gras. Amintirea moartei, pe care o jicnise atîta în viață, îi va fi sădit în suflet sămînța omeniei. Cu neputință să nu-l ierte și să nu-l primească! Aromit de somn și de blîndețea celor din urmă închipuiri, ochii i se lăsau de plumb; dar la prima atingere, pleoapele se respingeau iar, speriate. Gîndul alungărei se reîntorcea necontenit, tiran și ucigător, cu tot cortegiul de groaznice închipuiri aievea, de catastrofe imaginare, de coșmaruri cu ochii deschiși. Conștiința distanței care se micșora la fiecare plesnitură a roților îi aducea tot mai dese tresăriri de friguri. Tot timpul călătoriei această rotire de senzații îl zdrobise sub contrastul aspectelor ei opuse, care se perindau cu o regularitate matematică. Dar niciodată ele nu-i apărură decît într-o formă neclară, nesigură, învăluită de mister și de groază. Acum însă, în apropierea imediată, scena primirei i se prezentă în spirit cu o luciditate care-l uimi; îl prinse cu totul în țesătura ei de amănunt; îl covîrși sub puterea de adevăr a viziunei. O, nu-l va alunga. Dar îl va umili cu toată bucuria acea pe care o avea să umiliească oricînd și pe oricine. Cu bucuria cu care dusese la mormînt, umilind-o pînă dincolo de viață, pînă-n ultima clipă, pe mocnita-i tovarășe de zile. Învinsul închise ochii. Amintirea mamei muribunde îi făcu sufletul în bucăți. Cum nu gîndise în tot timpul drumului la cea mai de seamă cauză a plecărei! Revăzu patul celei pe moarte și-i auzi sughițurile agoniei. Resimți indignarea străveche împotriva călăului tenace și metodic. Și-aminti de răzbunarea pe care o făgăduise întinsei în coșciug, în șoapta celui din urmă sărut. Își aminti de toată nobila-i mînie de revoltat romantic. Cea mai teribilă răzbunare! Îi veni să surîdă de oroare și dezgust. Se va duce tremurînd în fața atotputernicului criminal, cum îi striga odinioară în certurile lor grozave; și-i va împlora mila! Va rîde poate, de va fi nevoie, de amenințările de odată și, vai de scumpa moartă. Și văzu în gîndu-i mutra sarcastică a obedului, plecîndu-se asupra-i, roșie, înstelată de fibre vinete; îi simți mirosul acru, abia perceptibil, de vin și apă de gură, și-i auzi vocea găunoasă și rîsul poznaș: „Zi, asta ți-a fost răzbunarea? Într-adevăr teribilă… Ha, ha… m-ai făcut de rîs, iubitule; ai îndrăznit să te întorci în halul ăsta, cu zdrențele ăștia, cu mutra asta! Vai, teribil te-ai răzbunat! De rîs m-ai făcut, de rîs. Ha, ha, ha, ha… maică-ta te privește satisfăcută de-acolo de unde o fi… În sfirșit ai îmblînzit-o… Am un loc de intendent… ți-l pot oferi… Nu-i așa c-ai răzbunat-o? De ce nu vorbești? Ai venit aici să-mi taci?” El va trebui să răspundă și să rîdă afirmativ. Frate-său, căruia, la plecare, îi strigase „laș și sclav” și care, fără îndoială, va fi de față acum, la întoarcere, va surîde cu ironică compătimire. Va geme atunci de durere și rușine; dar gemetele se vor topi în gît, într-un rîs voios și lingușitor; un rîs care va trebui să fie cît se poate de sincer. Vor veni și orășenii, obișnuiții casei. Va veni și ea, acea pe care, în mîndria-i exagerată, în încrederea oarbă pe care o avea în forțele sale, o refuzase pur și simplu, în ciuda „atotputernicului”; pentru că, în doi ani de dragoste tinerească și sfioasă, o găsise fără sufletul de care el credea că are nevoie. Va veni tot orașul; toți ochii aceia care-i răsăriseră pe neașteptate din puterea nopții. Și auzi iarăși rîsul uscat al obedului. „Îl cunoașteți, ha, ha! E noul meu intendent. Înainte îmi era fiu, înainte de a-l dezmoșteni… conform, conform, mă iertați, conform articolului… iertați…. din cauză de insulte grave. Îl cunoașteți? E cel de care vă plîngeați că nu vă salută, că vă face proști în discuții și vă întoarce spatele pe stradă. E cel care-mi striga că am omorît pe mamă-sa, ha, ha, parcă-mi făcuse ceva biata bătrînă! Nu cu otravă, domnilor, nu cu cuțit, domnilor, nu cu revolver, domnilor, ci cu ce credeți? Cu, domnilor, cu umilință, domnilor… așa mi-a strigat dumnealui, în față, În dos, la toată lumea… fostul meu fiu; mi-a strigat răzbunare! ca în romane; să mori de rîs, nu altceva; că mă va da el gata, așa cum i-am dat eu pe mamă-sa. …Este el, dragă vecine, cel care ți-a strigat că nu te-ar lua nici de servitor; acuma mi-este intendent; dacă vrei, îți poate aduce un pahar de vin bun sau chiar poate să-ți toarne, ca să te speli. Pentru că… ha,, hase răzbună teribil… iubite vecine… după cum vezi…» Îi reveneau astfel în minte frînturi de fraze pe care le mai auzise cîndva, atunci. Acum le întregea le potrivea una lîngă alta, le grada în discurs. Vocea bătrînului îi răsuna clar în ureche; figura lui îi plutea limpede dinaintea ochilor; figurile tuturor îi apăreau iscoditoare, surîzătoare, vesele, gata, ca de obicei, să pufnească în rîs de poznele acestui bufon senil, bogat și puternic, stăpînul tuturora, cu imensa-i avere și cu binefacerile-i mari și mici; să rîdă cu hohot de prostiile lui, prefăcîndu-se că-i apreciază humorul. Șleahta întreagă de provinciali abrutizați și prefăcuți, atît de rudimentar prefăcuți; turma pe care o disprețuise din tot sufletul, pe față, pe care o batjocorise fără nici o cruțare, pe care o umilise la rîndu-i cu toată cruzimea ori de cîte ori i se oferise prilejul; așa cum umilise și pe tatăl său! Bătrînul nu se va lăsa pînă nu-l va jicni din nou dinaintea acestei mulțimi. Cum va putea să-i suporte murmurul și sarcasmul nerod? …Trenul părăsea tocmai penultima stație, făcîndu-și loc printre macazurile zvîcnitoare care se răreau din ce în ce. Încetul cu încetul își lua tot mai mult avînt spre limanul de groază. Prin cadrai geamului, din ceața sură, se năzăreau în depărtări imense mogîldețe antediluviene. …Va fi și ea de față și va zîmbi, pudică și roșie de plăcere, de satisfacție… …Cu neputință! Nu va coborî. Va merge înainte, tot înainte; se va da jos în gară numai pentru a-și prelungi biletul de drum. Da, așa va face. Intendent? Dar va putea găsi locuri mai bune aiurea în țara aceasta, unde venea la atîtea cunoștințe pe care, face să-și dea seama, trebuie să le fi căpătat acolo, printre streini, desigur. Ideea aceasta, care-i veni pe neașteptate, îl umplu de lumină și bucurie. O lespede păru că i se ridică de pe suflet. Îi veni să zburde de fericire; și, neputînd face altceva, își mută picioarele unul deasupra celuilalt. Cum nu gîndise oare mai demult? Ba nu. Va rămîne o zi în oraș. Va merge să vadă mormîntul martirei. Va căuta să se întîlnească cu bătrînul; și-l va sfida. Îl va lăsa să rînjească de bucurie văzîndu-l că se întoarce învins și jerpelit; și-i va întoarce spatele cu același dispreț elegant de acum cincisprezece ani. Și-l va lăsa uluit de mirare și de ciudă; va lăsa un întreg oraș nedumerit. Îl va vedea și ea și la început va zîmbi miloasă, jicnitor de miloasă; de trista-i înfățișare. Dar o va înfrunta cu privirea și-o va amuți și pe dînsa cu tenacitatea-i de fier. La fel, la fel ca acum cincisprezece ani. Un oraș întreg va rămîne uimit și nu va ști, nu va putea să înțeleagă de unde atîta trufie, atîta putere de voință. O, de va fi stăpîn pe sine pînă la capăt! De-l va ajuta sfînta moartă cu amintirea-i mîntuitoare; de-i va călăuzi pașii și-i va întări cugetul cu surîsul ei de dincolo de moarte! Așa va face, așa va face! Își frecă mîinile buimac de norocul care-l lovise pe negîndite. Ochii îi clipeau strălucitori. Și rostogolișul roților nu-l mai înspăimîntă; îl întărea, dimpotrivă, părea a lua parte la bucuria lui, era chiar cîntecu-i de triumf în drum către izbîndă. Va pleca apoi în ziua următoare. Ei vor fi și mai mult uimiți. Vor scorni fel de fel de închipuiri. Îmbrăcămintea lui detestabilă va fi motivată indulgent de însăși imbecilitatea presupunerilor care se vor isca. O vor da-o pe seama originalităței. Îl vor socoti bogat și puternic; și atît de tare in cinismul lui, încît să-i păcălească în modul acesta! Îl vor petrece pe drumu-i, pe care-l vor crede comod și îndepărtat, cu invidia lor. Și a iui. Și a ei mai cu seamă! „Iar el, în vremea asta, va începe din nou urcușul istovitor al neajunsurilor. Își simți ochii umezindu-se. Va fi mai norocos în propria lui țară? Va putea găsi un colț de cămin și o îmbucătură de pîine? Ori va retrăi tragedia grozavă care-l alungase înapoi de peste mări și țări? Îi va fi oare fatală dîrzenia din urmă? Va ști, atunci, să moară cel puțin ca un viteaz?… Se cutremură. Ideea morței latente și încete de care fugise atîta cale, ca s-o reîntîlnească la capătul călătoriei, îl făcu să scrișnească din dinți, ca prinsul într-o capcană meșteșugărească. Vai, trebuia să dea ochi cu bătrînul! Trebuia să-i cadă în genunchi, să se roage, să-l implore… Dar dacă-l va goni, nu va strica oare totul? …Nu-l va alunga, fără îndoială. Nu va avea tăria să fie atît de crud. Sau, mai bine, atît de puțin crud. Îl va opri să-și satisfacă pofta de a înjosi și de a-și arăta învinsul nesățioșilor săi admiratori. Iar el va ști să rîdă de glumele și răutățile părintești. Strînse pumnii și încleștă fălcile. …Va ști să-și înfrîngă cerbicia tinereței; va ști să rîdă zgomotos, să se prăpădească de rîs, să mărturisească ironic cît de caraghios era cînd amenința cu răzbunarea, cît era de fals, de banal, de melodramatic… mai ales cînd jura… va ști să-și cîștige o bucată de pîine cu sudoarea frunței, bufon al unui bufon… …Doamne, de-ar fi bătrînul tot așa de crud, să-l oprească!… Trenul își potolise viteza; roțile izbeau șinele în cadență reținută. Și cadența aceasta se potrivea de minune cu o frîntură de cîntec pe care o amintire nărăvașe i-o aduse din depărtările copilăriei. Ascultă cu luare-aminte; roțile nu cîntau altceva decît un crîmpei de refren, pe care-l fredona deseori mamă-sa în orele ei de scurtă veselie. Aceeași melodie, care revenea într-una, mohorîtă, fără sfîrșit. Luminile orașului apăreau pîlpîitoare din albastrul întunecos al începutului de dimineață. Pe băncile de alături, călătorii ceilalți sforăiau înainte, încremeniți în poziții bizare.


content:
În seara aceea de ajun eram nespus de agitat. Cu îngrijorare fără de seamăn mă repezeam, după scurte popasuri, dintr-un colț al curții într-altul, scrutînd cerul cu încordate priviri. Mai ales în miazănoapte îmi pusesem toată nădejdea; de-acolo avea să vină mult așteptatul nor de zăpadă. Mi-l închipuiam enorm și alburiu, cu chip de om; un Moș Crăciun plutind greoi sub povara darurilor, pe căile văzduhului. Era cu neputință pe-o vreme ca asta să nu se ivească, scuturîndu-și barba de omăt: un cer atît de plumburiu și potolit, e drept, dar atît de ghețos? Numai fata din casă mă tot necăjea: — Domnule, poftim înăuntru, ai să răcești… Fără îndoială că nici n-o luam în seamă. Însă cura ieșea cam des: „Domnule, îi spun cocoanei!” ajunsese chiar de nesuferit. Atîta nesimțire nu-mi mai fusese dat să văd: să se sinchisească așa de puțin de norul cu ninsoare, cînd a doua zi era Crăciunul! În fundul curței, însă, salcîmul cel mare, străjerul nostru înspre hotarul miazănopței, luase o înfățișare prea fantastică în negura crescută pe nesimțite. Copacii mai scunzi și toate uscăturile acelea informe ale arbuștilor din preajma-i conturau acum arătări din cale afară de stranii, pentru ca pasul meu să se mai aventureze pînă acolo. Chiar aici, aproape de ușa bucătăriei, unde, de la tăierea porcului, se strămutase tot sufletul casei, susurul metalic al crengilor și fantasmele negre, care creșteau spre mine, mă făceau să dau pas cu pas înapoi, spre scara salvatoare. Moș Crăciun dăduse drum înainte-i la toate lighioanele stihiilor, ca să alunge pe cei ce-ar vrea să afle secretul închegărei lui din baierele văzduhului. Cu drept cuvînt mă gîndii că iscodirea mea mi-ar putea fi fatală; povești bătrîne erau doar vechi mărturii despre îndrăzneții prefăcuți în dobitoace, arbori sau stei, pentru că pîndise din loc ascuns minunile nepătrunse, ca să le fure taina. Prudența mă sfătui că e timpul să intru;t atunci surprinsei în dreptul unuia din geamurile, care tocmai se aprinsese, primul fulg. Îl văzusem; nu mai putea fi nici o înșelare! Venise din împărăția neagră de deasupra, minusculul flutur degerat, se repezise în lumina geamului, spre a cădea orbit în întunericul dedesupt. Uitai toate fantasmele și toată înțelepciunea poveștilor străvechi și rămăsei ca vin haiduc la pîndă, în negură, cu ochii țintă în mănunchiul luminos. Al doilea sol al fericirei mele nu se grăbea deloc. Știam însă să am răbdare… — Domnule… Ia uită-te… vai de mine… unde s-a pitulat… — Taci odată, cobeo… că din pricina ta… fi-ți-ar… cața… — Așa?… Mă duc drept la cocoana… Îmi venea să mă iau după ea și s-o apuc de coade. Și rebegit cum eram, tremurînd tot, lacrămi de mînie, de frig și de deznădejde îmi înghețară în colțul ochilor. Intrai în casă zdrobit. Și numai marea pregătire din bucătărie îmi mai aduse inima la loc. Mirosul drojdiei de bere mă înzdrăveni și galbenul cocilor de cozonac, surîzîndu-mi galeș din formele crețe de tinichea, îmi potoli mînia… Cînd ieșii într-un tîrziu afară, sa fut fulgi albi se vînzoleau buluc în pătratele luminoase ale ferestrelor, roi de fluturi și fluturași în vîrtej fără odihnă, eternă întrecere către sărutul mortal al flacărei înșelătoare. Dar lămpile erau departe, în dosul geamurilor aburite, și micile insecte de gheață pierdeau cerneri-cerneri, în noaptea vicleană, în care se ascunsese frigul. Nu-mi venea să cred ochilor și multă vreme r-am privit neîncrezător; dar, cînd pe negrul de pretutindeni au început să răsară și să se lărgească ostroave de albeață, n-am mai avut nici o îndoială. Nu bătea acum nici pui de vînt și totuși am auzit lămurit forfotul infinit al puzderiei de vietăți, cu piciorușe de steluță, cîntîndu-și astfel din cer și pînă în tină bucuria fără margini a vieței. Atunci n-am mai putut rezista bucuriei mele. Și cu căciulița și cu umerii îmbrăcați în solzișori de ie, ca într-o armură de argint, am năvălit înăuntru: — Mamă!… mamă, n-auzi… mamă?… — Ce poftești? — Ninge, mamă… — Ninge, mamă, n-auzi… — Să faci bunătatea să nu mai ieși afară și să te culci numaidecît. A doua zi m-am trezit cu noaptea-n cap. Nu îndrăzneam să deschid ochii; îmi păstram pentru tot mai tîrziu plăcerea de a fi orbit de albul coperișurilor prin geamul din dreptul patului. Dar nu putui avea prea multă răbdare; dezlipii pleoapele; dincolo de geam domnea încă întunericul. Căutam să deslușesc prin negură căciula de omăt a casei vecine. Dar nimic nu se putea distinge. Numai în auzu-mi începuse să prindă răsunet un zgomot monoton, înfundat și sinistru. Și cu el, o bănuială amarnică își făcu loc în cămăruțele inimei mele. Nu se poate! Doar aseară nu s-a pornit cea mai zdravănă ninsoare? Nu văzusem eu fulgii cu ochii mei? N-am intrat eu în bucătărie cu umerii plini de zăpadă, de parcă aș fi avut pe ei epoleți grei de general, și cu cușma troian de nea…? Fără doar și poate; de prea multă teamă îmi vîjîie urechile… Negurile se descleștau pe îndelete, iar șindrila casei vecine se lămurea acum întunecată și posomorîtă, cu lugubrele ei răni verzi de mușchi și licheni. Nici urmă de zăpadă. Și ropotul ploii vuia tot mai greu și uniform de parcă se prăbușea încoace goana necurmată a unui regiment de artilerie. În ziua aceea a fost petrecere mare în casa bătrînească. Se strînsese toate neamurile, cu tineri și bătrîni, iar lăutarii se răsuceau din șale ca foaia de hîrtie pe jăratec. Din cutiile afumate ale viorilor, cîntecele bătrîne ieșeau trase de arcușuri, ca minunățiile trase de bagheta magică din cufărașul fără fund al scamatorului. Vremi peste vremi, veacuri și mai bine stăteau îngropate în sicriașele mici și sonore. Iar bunicul ne privea biruitor din ceața atîtor timpuri de demult și povestea cu graiul lui uscat și întra-adins: — … Ehe, ce mai ierni, domnule! Îngropau casele troienii! Veneau lupii pînă-n mijlocul tîrgului. Mi-aduc aminte odată, pe-o zăpadă cum n-a mai fost… Ascultam pe gînduri vocea lui acum molcomă și priveam la copacii jilavi de afară. — …da ce… ăsta e Crăciun?… Aerul compătimitor, cu care mă învăluia, mă făcea să mă cutremur ca de frig. De ce se uita bunicul tocmai la mine? În ochii lui stinși și blînzi, citeam ca într-o carte cu povești triste că frumusețea vremurilor se pregătește de ducă odată cu ai lui. Iar nouă ne rămîneau Crăciunuri jilave, cu băltoace și noroi. Mult timp, după masă, am stat la geam, cu capul în mîini, strivindu-mi nasul în sticla aburită. Cu neînțeleasă încăpățînare ascultam monotonia ucigașă a ploii, privind năucit cum repezi și nesfîrșite suliți tăiau văzduhul, de parcă oștenii arhanghelilor se puseseră să prăpădească pămîntul. O pasăre neagră se desprinse din stolul speriat de afară și mi se așeză pe cuget, învăluindu-l tot în zbaterea aripilor întunecate. De ce tocmai cu mine începeau Crăciunurile posomorîte, sarbede, murdare? Dar pînă întru-noptat tot nu putui să tălmăcesc în împletitura încurcată a firelor de ploaie uriașa și nédreapta schimbare a firei. Pe stradă treceau drumeții rari și întârziați. Un copil izvorî și se pierdu în întunerec, sărind cu nepăsare într-un picior. Sărmanul, el nu știa cărei triste soarte eram hărăziți! Seara petrecerea reîncepu și bunicul își reluă povestirile pironind iarăși numai pe mine privirile lui, care parcă veneau de departe, de foarte departe. În afară de părinții mei, erau acum numai bătrîni la masă, și-n mijlocul atîtor capete albe, ca neaua Crăciunurilor de odată, mă simțeam nespus de stingher. Ochi streini și reci mă ținteau; mă simțeam înconjurat de necunoscuți. Ei își povesteau nepăsători fericirea de odată, fericirea pierdută, pe care aveau s-o ajungă din urmă în curînd. Iar în locul ei și-n locul lor, nimic decît noapte, ploaie și frig. Mă văzui singur, cu totul singur, dibuind orbește într-o beznă fără sfîrșit. Îmi fu frică. — De ce tremuri? mă certă mama. Ieri toată ziua mi-ai stat în frig. Începui să plîng…


content:
Cînd seara a venit din nou, au văzut că focurile se apropiaseră. Ieri trebuia să te urci tocmai în pod ca de abia să le zărești în depărtările nopții, zbătîndu-se ca niște stele căzute pe cîmpie. Dar acum se puteau desluși repede chiar de la etaj. Acum nu le mai puteai zice nici luceferi. Erau focuri în toată regula, apropiindu-se odată cu șuvoaiele tumultoase ale mîniei oarbe și dezmetice, focuri care devorau și nimiceau. Doar dacă te mai suiai totuși în pod, puteai descoperi dintr-o aruncătură de ochi că forma acestor sinistre constelații pămîntești se sfărîmase și se schimbase cu desăvîrșire; aștrii cîmpiei mureau prea repede și necontenit răsăreau din necuprinsul întunecat subite incendii noi, cu o firavă pîlpîire, care apoi se întăreau grăbit, văzînd cu ochii. Dar revolta domnea și aici sub acoperișul casei. Ah! bătrînul ăsta încăpățînat, care nu vrea să înțeleagă. Dacă ar fi pornit de ieri dimineață din viul nopții cum i-au propus, în cîteva ceasuri ar fi fost la podul Oltului și de aci, în douăzeci de minute, la Drăgășani. La Drăgășani se găsea armată și siguranță. Însă bătrînul n-a vrut în ruptul capului să se urnească. „Duceți-vă voi!” le-a spus, cu strîmbătura aceea de ironie, pe care dacă nu i-ai fi știut-o bine, mai demult, ai fi crezut într-o pală de nebunie. „Duceți-vă voi!” și atît. Dar cum poți să pleci și să lași în voia soartei un biet moșneag, chiar atît de încăpățînat ca el? — Haid, plecați! Ce mai așteptați? le-a strigat bătrînul. Eu rămîn aci singur… Cu atît mai bine… Dar cu acest „singur”, și cu acest „atît mai bine”, el descuraja și avîntul fetelor. Pe cînd de băieți nici nu mai putea fi vorba; ei trebuiau să rămînă! Nu puteau lăsa așa pe bătrîn. Chiar cel mai mare, care era însurat, Codin, hotărîse să-și trimeată numai nevasta și copilul și el să rămînă. Însă, pînă în cele din urmă, nici fetele n-au vrut să-l părăsească. Numai nora era foarte îngrijată de copilaș, însă nici ea nu putea să plece singură cu copilașul pe astfel de drum. Pe la nouă, cînd a ieșit din micul lui birou, bătrînul s-a supărat cu adevărat cînd i-a revăzut pe toți la un loc. Abia atunci ei și-au dat seama bine că nu e nici ironie, nu e nici răutate în necazul lui. Ci numai un grăunte de nebunie, întrucît îl privea pe dînsul. Dar, întrucît era vorba de ei toți, bătrînul părea mîhnit în adevăratul înțeles al cuvântului. — De ce n-ați plecat? strigă el, aruncînd scîntei de mînie din ochi. A fost vorba doar să plecați. N-ați spus așa? Acum de ce ați rămas? Ah, mai rău mă încurcați cu prezența voastră! Cuvintele din urmă însemnau pentru ei grăuntele de nebunie. Cum putea să-l încurce prezența lor în asemenea ceasuri? Ce avea de gînd să facă bătrînul, după plecarea lor, el singur în fața hoardelor de țărani? Și-l priveau uimiți, mai ales băieții, toți înalți și zdraveni, pe el, bătrînul drept și suplu, nu-i vorbă, dar aproape cu un cap mai scund ca dînșii și firav. Firav, adică subțire, nu slab și ramolit. Pentru că se ținea nespus de bine boierul Take Asan. Cînd îl priveai din spate și avea pălăria în cap, cînd nu-i vedeai, așadar, părul, favoriții lui mici și mustăcioara albă, ai fi crezut că ai de-a face cu un băiat mlădios și cu mijlocel de domnișoară și nu i-ai fi dat mai mult de 30 de ani. Nici figura boierului Take nu era zbîrcită ori încrețită; se înroșea însă prea repede la mînie și atunci favoriții și șuvițele de sprînceană, de un alb imaculat în timpul obișnuit, reflectau și ele ceva din sîngele acela năvălit buluc sub piele. Numai că boierul Take se supăra foarte i-ar, aproape treceau ani și nu-l vedeai mînios. „Asta e secretul tinereții lui!” se spunea de obicei, pentru că, deși boier Take nu atinsese tocmai pe al șaptezecelea an, totuși era o minune să-l vezi mergînd, să-l auzi vorbind ori glumind. Chiar din față nu-i dai mai mult de cincizeci. La mînia lui din urmă, toți ai casei se adunară în sfat grăbit, stînd în picioare și vorbind toți odată. Dar pentru că toți aveau același gînd, se înțeleseră de minune, cu toată larma ce o făcea fiecare. Hotărîrea fu luată: vor porni numaidecît fetele, cu cel mai tînăr dintre feciori și cu un om de încredere. Trăsurile sunt gata și drumul uscat; în cinci ceasuri sunt la Drăgășani. Cînd îi împărtășiră bătrînului hotărîrea, el înclină din cap, de astă dată cu neîncredere. — Prea tîrziu, își dădu părerea. Acum ați fi fost la Drăgășani. Dar ca să plecați în ceasul ăsta, însemnează să ajungeți după-masă. Judecînd după mersul focurilor, pojarul vă va ajunge pînă la Olt… Mai bine rămîneți… Băieții se posomorîră, dar fetele încă mai păstrau nădejde că doar n-o fi tocmai așa. Numai soția fratelui mai mare era îndoită și desperată. — Copilașul meu! Ce mă fac cu copilașul meu! icnea la tot pasul, producînd și mai multă grijă și temere în jurul ei. Totuși, părerea generală fu că încercarea trebuie făcută. Bătrînul se opuse cu toată autoritatea părului său alb, dar nu mai putu să potolească îndîrjirea care izbucnise acum în toți. Ochii tuturor îl priveau dușmănos, iar cel mai mare și mai puternic, Codin, un vlăjgan cit ușa, pentru întîia oară în viața lui îndrăzni să-i arunce în față vorbe grele, de imputare și de ofensă: — După ce tot d-ta ne-ai încurcat și ne-ai zăpăcit cu încăpățînarea și cu toanele astea, care ne cam pun pe gînduri… — Eu zic să nu plece nimeni! bătu bătrînul din picior. Dar Codin bătu și el din picior și toți ceilalți îi aruncară micului, dar dîrzului moșneag, priviri mohorîte și vrăjmașe. Atunci bătrînul îi măsură cu dispreț, surîse trist, le întoarse spatele și se închise în biroul lui. Fetele ieșiră cu suflet îndoit și așezatul în trăsuri mai dură un sfert de ceas. Iar cînd rotile se urniră și caii o apucară pe poarta larg deschisă, Codim strigă: — Eu nu pot să-mi las nevasta și copilul la voia întâmplării, pentru ca să apăr aici un bătrîn deșucheat! Și porni hotărît la grajd, să-și înșăueze calul. Și toți ceilalți copii simțiră atunci nevoia scăpării; roțile trăsurilor, opintindu-se peste pragul porții, le dezvelise parcă la toți ușurarea sufletului de sub povara cumplita obsesii și înfricoșări, sub care se zbătuseră aceste din urmă zile. Și porniră cu toți spre grajduri. — Nu putem să ne lăsăm așa surorile! grăi ipocrizia într-unul. — De ce să ne pierdem viața în chipul cel mai laș cu putință? grăi lașitatea într-altul. Cel puțin să luptăm,, să ne croim drum vitejește pentru noi și surorile noastre…. — Ne-am făcut datoria întrucît privește bătrînul, mai vibră și un pic de cuget pișcat de mustrare în cel din urmă! Am vrut să-l luăm cu noi, dar n-a vrut în ruptul capului. Cu sila nu putem să-l luăm. Și cum înaintau vitejește spre grajd, au fost opriți de vocea bătrînului, de sus, de la fereastră: — Ce mai așteptați? le-a strigat graiul încă stăpân și răsunător. Cum lăsați pe surorile voastre în voia soartei? Dacă le-ați pornit acum, hai repede, înșăuați, și încălecați, să le ajungeți din galop. — Mergi și d-ta cu noi? strigă atunci Alexandru, cel cu pișcătura de mustrare pe suflet. Avem tot timpul să ajungem la Drăgășani… — Nu e vorba de mine, le răspunse bătrînul, eu nici așa nu mergeam… Pe fete însă nu le puteți lăsa pradă batjocurii haitelor țărănești. Trebuie să le însoțiți. Dumnezeu să vă binecuvînteze și să vă apere. Și de avutul nostru n-aveți grijă, rămân eu aici… Și sfîrșind de grăit, închise repede ferestrele. De bună seamă, dacă n-ar fi fost vorbele din urmă, copiii s-ar fi aruncat îndată spre grajduri, Întăriți de binecuvântarea părintească. Însă acel; „și de avutul nostru să n-aveți grijă, rămîn eu aici” — el, bătrînul drept ca bradul, dar pâăpmd, cu degete de femeie și cu mijlocul să-l cuprinzi în palme, el singur împotriva cetelor de bestii, adulmecând sînge și răcnind ca fiarele în codri — asta îi încurcă iarăși, și în loc de goană spre grajd, continuară drumul eu pas descurajat și nesigur. — Eu cred că teama i-a luat mințile, își dădu imul cu părerea. — I-e greu să se despartă de munca lui, glăsui Alexandru. Și nici pe noi n-ar vrea să ne piardă, își dădu el gîndurile mai departe pe față. Ne-ar opri și cu dînsul, dar nici să ne știe pradă morții iar nu se împacă el cu gîndul. — Atîta rău cînd mi-aș expune viața pentru o casă, acolo… pentru că averea cea mare n-o să ni se dea înapoi după ce s-o potoli totul?… strigă iarăși lașitatea din cel în care de la început își făcuse cuib bun, și numai din cînd în cînd mai zbura și pe la ceilalți. Înșeuară și se înarmară pînă-n dinți cu puști, revolvere, măciuci grele și pumnale. Astfel înarmat pînă-n dinți, Alexandru trebuia să se prezinte pentru ultima dată în fața bătrânului și să-i pună ultima întrebare. Să nu-și zică pe urmă că n-au avut grijă de dînsul pînă-n ultimul moment. Poate că ținuta marțială a feciorului cel mai apropiat sufletește îl va îndupleca pe bătrîn; iar dacă și după asta se va arăta neînduplecat, ei n-au ce să facă. Vor lua-o în galop turbat, pentru a ajunge din urmă pe fete. Alexandru nu zăbovi mult. Se întoarse ridicînd, ca și pînă acum și ca și ei toți, din umeri. Bătrînul îl primise cu duioșie, îl binecuvântase din nou și-i dăduse zor. Fetele trebuie să se fi îndepărtat bine, îi mai spusese. „Dați frîu bine la cai!” Și pe urmă își scoborîse iar ochii în cartea deschisă înainte-i pe birou. În Codul civil adnotat. „Hm, dacă mai stă cineva într-o astfel de vreme de Codul civil adnotat…” Dădură îndată pinteni și caii o luară în pas grăbit. Deocamdată se înțeleseseră s-o ia numai repejor și apoi, după ce vor ieși din sat, să-și dea drumul în galop. Satul rămăsese pînă acum liniștit: o febră mocnită se vedea, nu-i vorbă, și aci, chiar fără să vrei. Dar oamenii, care n-avuseseră să se plîngă prea rău de boieri ca prin vecinătățile mai apropiate ori mai depărtate, nu îndrăzneau încă să izbucnească. Cei mai mulți și mai înfierbîntați, neștiind ce să facă, o luaseră spre satele îndepărtate, pentru a întîlni pîrjolul și a prinde curaj. Dar mai rămăseseră și aci destui, și în ochii tuturor se putea citi ușor așteptarea vicleană și nerăbdarea febrilă. Plecarea trăsurilor cu fetele se făcuse în văzul întregului sat. Bătrînul avea dreptate. Dacă porneau de cu noapte, poate nu se prindea de veste! Acuma plecarea aceasta în văzul tuturor avea să întețească și mai mult spiritele; iar un galop fulgerător ar fi însemnat cu siguranță dezlănțuirea îndrăznelii. Așa, oamenii aveau să vadă că băieții numai doresc să-și ajungă și să-și însoțească surorile, dar că nu se grăbesc deloc, că bătrînul stă pe loc că în urmă-le curtea n-a rămas de izbeliște. Pe bătrîn îl aveau ei în mare cinste și prețuire. Cu băieții s-au mai pus împotrivă uneori și băieții au fost câteodată poate prea crunți la mînie; dar bătrînul a intervenit totdeauna împăciuitor și suveran, potolind lucrurile cu dreptate chiar atunci cînd ea nu era în totul de partea copiilor săi. Abia acum feciorii înțeleseră că în rămînerea bâtrînului, că în încăpățînarea asta de a înfrunta singur urgia, nu era tocmai un grăunte de nebunie. La marginea satului, frații fugari dădură peste trăsurile surorilor, care se întorceau așa cum plecaseră. Chiar țăranii le opriseră și, după prelungi parlamentări cu fratele cel mic, [le] făcuseră să întoarcă. Țăranii vesteau că în satele pe unde fugarele aveau să treacă, răscoala izbucnise. Și cum ei nu doreau ca fetele boierului să se piardă așa ușor, mergînd la moarte sigură, mai bine se împotriveau ei acum la plecare, aducîndu-le cu sila acasă, iar fetele și tînărul domnișor aveau mai tîrziu să le recunoască despre asta. Însă domnișorul cel tînăr observase și astfel șopti el fraților săi, cînd fură împreună, că țăranii își făceau pe furiș cu ochiul și își ascundeau zîmbetul. Un călăreț sosise între timp dinspre Olt, un om de aci din sat, și sătenii îl înconjuraseră îndată, împingîndu-l mai departe de trăsură, și apoi mai pe urma abia îi lăsară drum spre odraslele boierești, ca să le povestească înfricoșat, exagerat și cu rîs stăpînit în colțul ochilor, că în drumul lui dăduse doar de foc și pîrjol. Dar fetele și tînărul domnișor bănuiseră că adevărul fusese altul, că drumul era liniștit spre Drăgășani și că nou-sositul îi păcălea, îndemnat de ceilalți. Ele chiar vroiseră să arate că nu se tem și că vreau să înfrunte urgia, orice ar fi să se întîmple, iar Dorel, fratele cel mic, dăduse ordin vizitiilor să mîne. Ce-or să aibă răsculații cu niște domnișoare și cu un băiat tînăr? însă oamenii au rîs atunci cu înțeles și cu murmure de șagă. Ei nu puteau spune pe față — au răspuns care și care — ce ar putea să aibă oamenii înfuriați și scoși din minte cu niște mlădițe boierești atît de fragede și frumoase, dar ei își fac datoria să nu le lase să alerge cu ochii închiși spre… Batjocură și moarte. — De ce să se bucure alții?… icnise un glas mai dinspre margine. Dar cuvintele lui fuseseră întrerupte de zbucnetele de mustrare și de rîsete, de vălmășag de tot felul de strigăte și îmbrîncituri, ca să se facă loc, pentru a se întoarce caii. Și tot țăranii apucaseră caii de zăbală, întorcîndu-i și pornind trăsurile înapoi spre curte, cu mare alai. Tocmai bine ajunseră atunci și frații cei mari: șuvoaiele țărănești îi cuprinseră și pe ei și călărețul sosit de curînd le dădu vești înspăimîntătoare, în zarva și în rîsetul celor de pe jos. Conacurile fuseseră rase de pe suprafața pămîntului, boierii măcelăriți, cocoanele și domnișoarele batjocorite. Și priviri de lăcomie |se furișau la aceste înfricoșate descrieri spre trăsurile care veneau în urmă. Pentru că nici feciorii cei mari nu se împotriviseră apei omenești întîlnite în drum și făceau și ei cu capul plecat și încruntat cale întoarsă spre casa părintească părăsită… — Lumea e rea, se amestecară cu vorba noi glasuri de țărani, care ieșeau nesimțit din toate părțile și se înmulțeau. — Unii sunt mai repezi la mînie! — Noi suntem mai răbdători! — Noi vrem să știm oe și cum… — Noi așteptăm șuvoiul cel mare, rivoluția asta când o veni… ea să hotărască… nu ne ridicăm de capul nostru… Și astfel creștea cuvîntul din limbă în limbă, făcîndu-și necontenit avînt de amenințare, dar nu trecu încă peste margine nici cînd ajunseră la poarta curții. — Ș-apoi cu boierii noștri nu vrem să aibă nimeni de-a face… glăsui tare cineva cînd trăsurile și călăreții boierești sfîrșiră de intrat în curtea conacului. Țăranii nu pășiră mai departe, rămaseră toți în afara porților grele de stejar, cu ușorii fieruiți în stupi de zid. Dar ei traseră singuri, porțile pe dinafară, strigînd și glumind cu slujitorii, care petreceau pe după inelele groase ale drugilor lăcate grele și mari cât o oca fiecare. — Pune-le, mă, să vezi cum sar ele la noapte. — Dacă vrei, îți mai aduc și pe ale mele, că tot le vin eu de hac cu toporul meu. — Da stejarul ăsta e fier, mă? El nu arde? Și un glas de flăcăiandru, lung și zîmbat, țîșni dintr-un cap țuguiat, de sub flacăra jucăușe a unor ochi albicioși și desfrânați. — Facem moarte de om dacă s-o amesteca striin la domnișoarele noastre… Fiecare sat să-și vadă de boieroaicele lui… Și țipătul desfrînat se desprinse limpede și sări sprinten la urechile din trăsuri și în auzul fraților care descălecaseră și care ajutau surorilor la scoborîre. Dar cel mai bun lucru era să te faci că n-ai auzit nimic sau să înțelegi numai partea bună din nemernica obrăznicie. Boierul Take Asan apăru în cadrul ușii celei mari și consideră priveliștea cu aerul lui calm, cu ochii lui vineți, cu maiestatea impunătoare a micilor lui favorite. Și rumoarea de la poartă căzu deodată în fața bătrînei dar zveltei apariții. — V-ați întors, așadar! grăi el atunci liniștit. Cînd v-am văzut venind cu țăranii, am crezut că v-ați pus în fruntea revoluției, rîse apoi cu seninătate de propria lui zeflemea, care nu avu darul să ridice nici un nor de pe fruntea și de pe ochii odraslelor lui. Tincuța, cea mai mică dintre fete, privise toate astea cu ochii măriți de uimire. Ea înțelesese întîi, cînd țăranii le-au împresurat trăsurile, că de acum nu mai pot să aibă grijă de nimic și că pot să se întoarcă liniștite la casa lor. Țăranii lor sunt cu ei, ei nu se vor mișca, ei vor apăra pe bătrîn și pe familia Iui întreagă de furia hoardelor cărora le-ar putea abate prin minte să dea o raită și princoa. Ea singură a ascultat, fără nici o îndoire de suflet, poveștile înfiorătoare ale călărețului nou-sosit dinspre Drăgășani și a fost singura să se mire de ce fratele ei cel mic și surorile celelalte mai stau de cumpănă și parlamentare. Rîsetele țăranilor, care adiau neliniște în sufletele celelalte din trăsuri, ei îi păreau sincere și firești, la un popor șugubăț ca românul, și-i păreau chiar prietenești. Numai ochii cu pîlpîiri albicioase și sfruntate ale băiețandrului acelui înalt și cu capul țuguiat, pe care nu-și aduce aminte să-l mai fi văzut pînă acum prin sat, i se păreau cam curioși, prea îndărătnici și prea impertinenți pentru un fecior de țăran cînd ridică privirea la fete de boier Dar de bună seamă că în ziua aceasta, cînd ei se dau cu atîta avînt și bucurie de partea curții, puțină intenție de apropiere mai îndrăzneață nu trebuie luată chiar de-a dreptul necuviință. Poate că așa e privirea omului aceluia; oricum ar fi, însă, datoria ei în asemenea împrejurare e să se facă a nu băga nimic de seamă și a interpreta totul în chipul cel mai favorabil cu. putință. Însă oricît încerca să evite acei ochi obraznici, ei țîșneau deodată în fața ei și o umpleau, ca de indignarea unei grele insulte, de cutezanța și de stăruința lor ofensatoare. Oricît d-șoara Tincuța își impuse să pară că nu observă nimic, își simți obrazul roșind sub dogoreala privirii desfrânate. Fata și-a întors fața în altă parte tocmai cînd călărețul vorbea de batjocură și de moarte. Ea n-a cuprins încă. lămurit sensul adevărat al cuvântului batjocură, ea s-a gîndit la o batjocură ca orice batjocură, ofensă, injurie, palmuire, așa cum a fost batjocorit Isus pe drumul spre Golgota. Mai mult s-a răzvrătit sîngele ei tînăr și curat la auzul cuvîntului de moarte. Dar atunci cineva a strigat: „De ce să se bucure alții?” și vorbele acestea au fost cele dintîi care au sădit un grăunte de nesiguranță și în sufletul ei. Abia atunci a privit în lături spre surorile ei mai mari și le-a văzut strîngînd buzele palide, încercînd să-și ia aer că n-ar fi auzit și n-ar fi înțeles nimic. O clipă a mai încercat să creadă într-o simplă amăgire a înțelegerii ei; poate surorile sale erau numai plictisite și obosite de atîta larmă și atîta ezitare, ca și dînsa. Și ușor ridică pleoapele lungi înspre marginea de unde venise vorba cea curioasă. Cum? De ce bucurie putea fi vorba? Iar acolo stătea același vlăjgan lung și cu capul țuguiat, pe care-l țuguia și mai mult căciula neagră, cu vîrf înalt și ascuțit. Ochii lui ardeau în plină flacără albă și acum rînjetul se despică pe fața sinistră. Tincuța îi înțelesese în sfîrșit sensul groaznic, identic cu al vorbelor ce-i păruseră fără sens cînd fuseseră rostite. Pe urmă veniseră frații. Întîlnind alaiul spre curte. Tincuța nu mai privea acum nici cu simpatie, nici eu teamă, în lături, la șirurile de căciuli ce se mișcau ca apa învălurată de-a dreapta și de-a stînga trăsurii. Doar coada ochiului ei oblicea fără voință aceste curgeri negre, care însoțeau trăsura, și negrul de pretutindeni îi strîngea inima mai mult decît orice. Raza ochiului ei se răspîndea fatal la înălțimea cușmelor însoțitoare, astfel nu avea cum să vadă ochirile obraznice ori rînjetele sinistre, răsfrîngîndu-se de sub aceste întunecate țuguiri de oaie neagră. Dar gîndul ei ghicea sub fiecare căciulă aceiași ochi albicioși și aceeași fixitate de pătrundere cu care băiețandrul necuviincios o țintise. Numai la un hîrtop ochiul ei trebui să descopere o figură bătrînească, sub o cușmă cu fund drept ca potcapul rusesc. Era o figură blîndă și necăjită și Tincuța simți îndată strîngîndu-i-se inima în piept, îndurerată de o tragică neînțelegere; cum pot să fie, ce pot să caute chipuri blînde, suflete bune, în această strînsă, compactă și vicleană escortă? Ea ridică din nou fruntea pentru a-și întipări și mai bine în minte chipul care nu arăta nici un fel de ură, ci numai tristețe și bunătate. Și nu văzu decît iarăși valuri, care se înalță și cobora, de căciuli negre, capete lăsate în țărînă, profiluri veștede și stafidite și numai cîteva priviri semețe și înfruntătoare. De sub căciulile aplecate, observă ea, ieșeau cuvintele mai domolite și, crezu, mai împăciuitoare, care păreau a aștepta o înțelegere înainte ca zăgazurile furiei și ale nebuniei să se ridice: „…Lumea e rea”… „Noi vrem să știm ce și cum”… acestea erau vorbele care trebuiau ascultate cu luare-aminte, pentru că ele cuprindeau într-însele grăuntele cumințeniei și al dreptei judecăți… Și ea ridică fruntea și ochii mai cu încredere. Dar alte glasuri se auziră… „Noi așteptăm șuvoiul cel mare să hotărască”… și ea tresări înfiorată la ideea acelui încet și greoi șuvoi ca un fluviu de humă. acelui imens șuvoi de figuri străine însălbăticite și sinistre, de coase și topoare ridicate, de flinte învechite ca-n îngrozitoarele stampe din cărțile de istorie. Și atunci i se dezveli limpede în minte amintirea revoluției celei mai mari, pe care o citise și la care gîndise mai adînc înainte, și convoiul lor sumbru i se păru caleașca nefericitului rege Ludovic și a Mariei Antoaneta, de soarta căreia plînsese, de cîte ori, cu adevărate lacrimi. Așa au fost prinși și acei nobili și regali fugari la marginea țării, așa cum au fost opriți și ei astăzi tocmai pe hotarul satului! Asemănarea unor astfel de împrejurări umplu întîi de duioșie sufletul tineresc al Tincuței și imaginația ei mlădioasă și cultivată: dar fiorul cumplit, care însoți, ca un spăimîntător fulger neîntrerupt, deapănul imaginilor ce se răsuciră firesc mai departe, suflă în căldura sufletului ei cu adevărat vîntul înghețat al pustiirii de orice nădejde și al groazei fără scăpare și, abia atunci simți, alături, mersul dîrz și țeapăn, ca de arătare strigoiască, al flăcăului cu ochii albicioși. Se aciuiase pe nesimțite de trăsură și acum mergea lîngă ea. Nu se uită într-acolo, nu clinti ochii. Dar duhoarea lui tinerească și sălbatică o umplu tot timpul de suflul lui cald. Într-o vreme putu să vadă chiar laba de bestie, enormă și grea pe burduful acum strîns al coșului trăsurii. Apăsa acolo cu siguranță calmă și robustă, ca într-un semn de luare în posesiune. Tincuța se cutremură întreagă și-și simți sufletul strîngîndu-se în sine și închircindu-se ca o nucă veche. Și-nchise ochii, ținîndu-i astfel tot drumul pînă la poarta curții, pentru ca în dosul pleoapelor să privească zdrobită agitația cumplită de torțe însîngerate, cu chipuri însălbăticite de fiare omenești, ochii siniștri de om împerechindu-se cu ochii de pușcă și de revolver. Ar fi murit cu siguranță de spaimă dinaintea unor astfel de fioroase fantasme, dacă mersul molcom și legănat al trăsurii și perna moale de piele nu i-ar fi adus indirect siguranța că pe retinele ei se mișcă acum numai imagini. Mai ales căldura prietenoasă a pernei, care-i pătrundea prin crupă și prin șira spinării, o făcea să descopere că în dosul pleoapelor propriu-zise s-ar mai afla un rînd de pleoape, cu care poți să astupi la rînd și imaginile închipuirii. Într-adevăr, ea trase și aceste perdele ale sufletului, dar nu putu acoperi cu desăvîrșire totul. Ci-i plăcu să păstreze jocul luminos de torțe roșii și galbene, care o distra într-adevăr în spaima ce-i imprima prezența animalică de-alături, ca pe un copil înfricoșat de bubuituri, jocul luminilor la o sărbătoare patriotică. O deșteptă de-a binelea și o făcu să deschidă ochii la lumina zilei clătinătura puternică a caleașcăi, cînd întoarse prea din scurt dinaintea podețului ce da spre poarta curții. Mîna cea enormă și căciula țuguiată dispăruse de lîngă trăsură; ea inspiră atunci adînc și ridică fața spre albastrul însorit al cerului ca pentru a absorbi de acolo licoarea înviorătoare a ușurării subite. Își opri gîndul să dea înțeles glasurilor și amenințărilor țărănești care sporiseră iarăși aci la poartă. Tot sufletul ei se animase de infinitul albastru, pentru că el era acum ca-ntotdeauna minunat de clar și dulce și se părea că vin necontenit spre ea din adîncuri de slăvi cete peste cete de neființe albastre, din ce în ce mai albastre. Și asta o mîngîia și o întărea și o mulțumea nespus, pînă cînd deodată un chirăit ascuțit și lung, articulat apoi, i se înfipse în ceafă ca un pumnal foarte rece și apoi fierbinte, înfiorător de fierbinte. — Facem moarte de om dacă s-o amesteca striin la domnișoarele noastre… Fiecare sat să-și vadă de boieroaicele lui… Lumea a plecat de mult din dreptul porții și e o tăcere adîncă în împrejurimile conacului. Zadarnic ochiul căuta prin ferestre vreun grup care să meargă sau vreun grup care să stea, ori măcar un om, un singur om, de bună seamă chiar un suflet vrăjmaș, care dă târcoale și face planuri de atac. Nimic decît tăcerea teribilă care le spune limpede că nu e nevoie de nici un plan de atac, care le rînjește în dispreț că nici o pregătire de apărare nu le va folosi la nimic. De aceea, poate, ei, toți acești voinici feciori, unii dintr-înșii vestiți zece poște depărtare pentru curajul lor, au coborît pînă și armele vechi, ruginite, din panoplii și din pod, le-au uns și le-au lustruit și pe acelea, pentru a înarma brațul și celui din urmă rîndaș. Dar ei văd singuri că e ceva caraghios în această pregătire excesivă, cu puști de cremene și cu pistoale de pe vremea lui Tudor Vladimirescu. Cel mai tînăr, Dorel, care și-a terminat de curînd armata, regretă că n-are o mitralieră aci. Totul ar fi salvat, „oricît ar fi ei ds mulți”. Iar singurul fricos, Manole, înșiră solemn slujitorilor comandamentele stării de asediu: trădarea e pedepsită pe loc chiar de vecinul din dreapta ori din stînga, pe loc, cu moartea… Asemeni și dezertarea, în privința căreia el își arată cel mai vehement și mai amenințător dispreț. Dar unde să se facă apărarea? Din casă sau de afară? De la poartă și de la șoproane și apoi să se retragă pas cu pas, adăpostindu-se pe după meterezele ferestrelor? Conveniră, după aprinsă voroavă, curtea să fie lăsată la voia întîmplării. Așadar, hambarele de grîu și vitele și păsările vor fi în voia furiei lor. — Și bieții cai! Însă numai astfel se poate obține o bună apărare. Fulgerat îndată, cel care îndrăznește să se apropie. Jos, la parter, sunt tocmai bine atîtea ferestre și uși cît pe jumătate numărul păzitorilor. Vor fi, așadar, cîte doi păzitori de ușă sau de fereastră. Dacă ar fi și fetele înarmate, într-unele locuri ar fi cîte trei. Însă dacă ei dau întîi foc hambarelor, atunci acoperișul casei e amenințat. Prin dos, în partea dreaptă, grajdurile și staulele se apropie mult de casă, cîteva cotețe de cîini, amenințate de foc prin contact direct, se apropie zdravăn de lemnăria ușilor din dos. Acolo, cu prevedere, strînseră hîrdaie și găleți pline. Acolo aveau să dea ajutorul femeile care slujeau in curte și în casă. Dar și domnișoarele cele mai inimoase hotărîră să se afle aci în timpul atacului și să fie și ele de folos. Și toți se îmbărbătau astfel, toți își arătau strășnicia spre înstrășnicirea celorlalți și nici unul nu se hotăra să descopere și perspectivele mai sumbre, pe care gîndul pur și firesc le scosese în văzul minții fiecăruia din dosul acestor îmbărbătări și acestor accente de vitejie. Dacă totuși focul se comunică prin scîntei și chiar prin încălzirea prea mare a grinzilor acoperișului și podul începe să ardă?… Dacă, odată scăpați de acest pericol, asediul se prelungește zile și nopți, iar atacurile sunt mai numeroase decît proviziile lor de muniții, astfel ca, înainte de a se ivi armata de la oraș, să se întîmple grozava capitulare, cu măcel, cu schingiuiri, cu bestialități? Tincuța — care a pus multă și avîntată încredere în pregătirile și îndîrjenia fraților ei și a ajutat la prefacerea sacului de alice pentru lup în cartușe — spre seară n-a mai crezut în nici o biruință, în nici o speranță de scăpare. Într-adevăr, palele de neguri soseau din văzduh prea pe furiș și prea pe nesimțite ca să nu-ți sugereze ideea unei mîini furișe, invizibile și sigure, dînd pradă fioroaselor limbi de foc frageda lor cetățuie. Ba chiar, cine știe, o mînă dinăuntru, o mînă trădătoare, care se preface că apără și care doboară pe la spate? Cu cît negura se îngroașă, ea nu mai crede în nimeni și în nimic. De deasupra-i, o alungă încolăcirile de balauri ale focului, pe ușa salvării o așteaptă ochii albicioși și rînjetul zîmbat și bestial al necunoscutului deșirat și fioros. Dar cui poate ea să se plîngă de această presimțire care nu-i mai dă pace? Mai întîi că e cu neputință de formulat, chiar surorilor, care poate sunt muncite de fantome la fel, cu atît mai groaznice și mai chinuitoare cu cît sunt mai de tăinuit, mai oribil de spus, mai cu neputință de expulzat întru ușurarea sufocantei apăsări. Cu atît mai puțin fraților, a căror întreagă încredere și pregătire inutilă și caraghioasă nu mai apare decît ca un necurmat acces de delir; nici bătrânului, singurului om din această hărmălaie căruia nebunia îi dă un straniu calm, un înfiorător surîs de șagă și ironie înspre partea favoritului stîng. Tincuța nu mai crede în nimeni și în nimic. Iar negura se lasă compactă și grea. Incendiile se zugrăvesc acum pe fundalul nopții imense și apropiate. Le vezi numaidecît ce ieși pe peronul casei sau îți arunci ochii pe fiecare fereastră. Sunt numai la trei kilometri sau mai aproape și acum poți denumi ușor pe vecinii a căror avere o mistuie și o distrug. Dar chiar fără să te uiți anume, simți prezența focului în aer, noaptea are un fel de coloare gălbuie-roșiatică și e suflarea imensă a unui duh de pustiire care se apropie, se apropie. Tincuța se zvîrcole deodată într-o puternică tresărire și pornește, cu stranie privire, cu mușchii feței încordați, spre sufragerie. Acolo e cuțitul mare și grozav de tăios, pentru pîine. Îl ia și revine printre ceilalți. ținîndu-l ascuns în cutele poalelor. Cu gîndul îi mîngîie luciul rece, care pe urmă va deveni cald, din ce în ce mai cald, cu cît apăsarea va fi mai adîncă. A avut deplină această senzație adineaori în trăsură, cînd răgetul aruncat numai pentru dînsa de la poartă i s-a înfipt metalic, parcă nu în auz, ci în ceafă. Acum nu mai se teme de nimic. Acum poate aștepta în liniște și privește cu milă pregătirile fraților ei, cu durere înăbușită, pentru a nu se preface în zbucnet greu de lacrimi. Încordarea de ceară împietrită a surorilor ei. — Vin! se aude deodată strigînd pe scara etajului. A strigat fratele cel mic, care, de bună seamă, a pîndit pînă acum, avînd misia de observator. — Vin! Vin! răsună și de afară și toți care mai erau în curte dau buluc înăuntru pe intrarea cea mare. — Să ferece ușa! răsună comenzile lui Codin. Toți se privesc pămîntii și solemn. Ochii lor se feresc să-și spună că e zădărnicie ce fac, poate și pentru că femeile s-au strîns, una într-alta, în mijlocul antreului. Tincuța. calmă și galbenă, strînge plăselele cuțitului; dar nodulețul care i-a rămas toț timpul în gît și pe care l-a strâns, l-a strâns cu gîndul, pînă l-a făcut cît se poate de mic, acum se dezvoltă deodată; din boabă de mazăre devine alună, din alună, nucă, și din nucă, măr domnesc și o înnăbușă cu desăvîrșire. Dar ea e încă stăpîmă pe pasul ei și asta o asigură că va ști să fie tare și hotârîtă. Are chiar puterea să se îndrepte la fereastră, ba încă să caute și să găsească fereastra cea mai bună de privit. Și vede într-adevăr, atunci, alaiul lung și luminat de noaptea incendiată. Căci nu sunt mai mult de două, trei facle de rășină poate în mîinile nenumărate ale imensului balaur omenesc. Dar bat de departe luminile torțelor imense ale celorlalte incendii apropiate. Trebuie să fie satul întreg, și mai mult chiar, cu cei plecați să vadă cum se petrec lucrurile în vecini și acum reîntorși și cu alți mulți veniți din comunele învecinate, ca să fie de îndemn și curaj la stîrpirea totală de pe suprafața pămîntului a lighioanelor boierești în dreptul curții, rîul omenesc s-a împărțit în două: o parte a început ocolul ogrăzilor, pe dinafara zidului împrejmuitor, alta, grosul șuvoiului, s-a năruit asupra porții Cîinii sloboziți din lanțuri au început deodată larma lor asurzitoare. Ei umb1ă, turbați, de-a lungul gardurilor înalte de zid, în dosul cărora simt și aud mișcare și sfadă. Oamenii cei greoi se lasă pe vine, ca să se urce pe spinarea lor cei mai tineri și mai abili. Dar cei mai aprigi dulăi s-au repezit asupra porților de stejar unde luminează faclele și unde topoarele au intrat în funcțiune. Înăuntru, frații s-au instalat la locurile lor de apărare. Tincuța nu-și găsește însă nicidecum locul ei. Ar sta lîngă Codin, dar Codin e ca un comandant care merge din fereastră în fereastră, să dea porunci și curaj, cu glas răgușit și uneori stins de tot, de neauzit; ar sta lîngă Manole, dar tremurul și groaza acestuia sunt atît de vizibile, că ea e sigură: pe aici se va produce capitularea. Dintre toți frații, cu adevărat îndîrjit și viteaz, chiar mai stăpîn pe sine decât Codiri, este cel mai mic, DoreL Dar Tincuței îi este prea milă de această vitejie inutilă ca s-o ogoaie și s-o abată cu neîncrederea și cu groaza ei. Și deodată își aduce aminte de bătrân. Tata, unde e tata? Pe tata l-au uitat toți: pentru el n-a rămas nici un loc, nu e postat la nici o fereastră. Tatăl e sus în biroul lui. Oare el n-a simțit rumoarea din aer, n-a văzut sosind cetele țărănești, nu aude larma și bufnetul de topoare de la poartă? „Tata!” șoptește îngrijorată Tincuța și se repede pe scări. În sus, spre biroul lui, unde bătrînului îi place atîta să șadă. Să se fi întîmplat ceva, bătrânețea să fi luat înaintea țăranilor? Tincuța strânge cu putere plăseaua cuțitului. Dacă e așa, totul ar fi simplu, nespus de simplu totul se va săvârși cît se poate de ușor. și mîna ei mică strânge nervoasă mînerul de lemn vîrtos. — Tată! geme cinci pătrunde în biroul întunecat. Tată, unde ești, scumpul meu tată? geme ea, cotrobăind cu ochii înfricoșați dar hotărîți, chilimul pufos de pe podea. În dreptul ferestrei s-a mișcat ceva și apoi bătrînul s-a îndreptat spre dînsa: — Tu ești Tincuța?… — Tată, ești aci… ai auzit?… El o atrage la pieptul lui și o mîngîie pe frunte: — Lasă, nu e nimic, îi spune, ai să vezi că n-are să fie nimic! și zâmbește straniu. În întunerec. că Tincuței i se face deodată frică. Bătrînul s-a apropiat de fereastra care vede spre poartă și Tincuța s-a apropiat de fereastra care dă înspre sat. De aci se vede și mai bine printre acarete, o porțiune din zidul împrejmuitor. Luna. de bună seamă, că s-a înălțat larve, de vreme ce Tincuța poate să distingă lămurit, chiar de la prima aruncătură a ochilor, pe îmbrăcămintea de tablă care acoperă creștetul zidului, două mîini omenești care s-au cățărat acolo. Ea e gata să dea țipăt, însă țipătul se preface în spaimă, dincolo de sunet, cînd vede mîinile mișcîndu-se, căutînd o bază mai largă între ele, apoi deodată în dreptul lor. din afară, un țugui de căciulă apărînd și un cap… un cap zîmbat… el… Mîinile ei s-au încleștat asemenea pe fereastră și e pierdută, picioarele-i refuză să se mute, glasu-i refuză să-i vină în ajutor. Zîmbatul s-a ridicat acum în mușchi, de bună seamă mai e ajutat de cineva din afară. Apoi, cînd se ridică bine în picioare, el desface brațele cruce, ca și cînd toată zarea cuprinsă în desfacerea lor, cu toată curtea și cu tot ce se află înăuntru, au fost în sfîrșit cucerite și simt de acum ale lui. Dar l-au simțit și parte din cîini și ei se reped cu vuiet mare încoace; însă, dezorientați de topoarele care bat la poartă, nu știu acum unde să mai alerge; dar în dreptul zîmbatului au rămas îndîrjiți doi ciobănești mari cît juncii. Alții vin, se opresc, se cațără mînioși pe zid și se întorc la poartă, dar acești doi junei ciobănești s-au înfipt pe loc, așteptînd săritura de sus cu scrîșnet și „sclipit de moarte în ochi. Tincuța n-a mai putut să privească mai departe. Un șuvoi de sînge parcă i s-a revărsat în cap și s-a așezat între ochi și cuget. Ea bîjbîie cu mîinile în gol și dă să strige: „Tată, tată…” Chiar izbutește să bolborosească, dar nu vine nimeni în ajutorul ei, bîjbîie cu mîna ca o oarbă, dar cum dă de speteaza unui fotoliu își recapătă îndată firea și privește în juru-i. Tatăl ei nu mai e aci… Ușa larg deschisă, în odaie e întunerec, tăcere și o singurătate înfricoșătoare. Iar acolo, afară, pe muchea zidului, apariția aceea sinistră, cu brațele în sus, lungită și caricaturizată de lună. Nu îndrăznește să se mai uite într-acolo. Ce a făcut?… Mai e la locul lui? A sărit? O caută? Cîinii bat într-una, într-o dezlănțuire frenetică culminantă. De jos de pe scări, răzbat crîncene glasuri… Au răzbit? Au pătruns?… Tincuța se apropie de fereastră, înainte de a porni în goană sus, cît mai sus, în înaltul podului, în turnulețul de lemn, flăcările ce vor izbucni în curînd s-o ajungă mai repede decît fiarele omenești. Bestia cu cap țuguiat este încă acolo, pe creștetul zidului. Zîmbatul n-a îndrăznit să sară; el s-a întors însă și apucă alte mîini, care se înălța din afară… Un țugui nou, negru, se înalță acum… Dar Tincuța și-a găsit gîndul mîntuitor… Strîngerea pură a flăcărilor o simte pe brațele ei, pe șolduri, pe șale… o învăluie felin și o înăbușe arzător… Aruncă departe cuțitul și privirea ei se muncește înfricoșată spre masa de mijloc; i s-a părut numai. Negura a șters o clipă silueta zveltă a lămpii mari cu picior, dar ochii ei scrutători au descoperit-o iarăși, ca pe un far îndepărtat, întunecat, dar mîntuitor. Și asigurată, se apropie din nou de geam. Se găsesc acum pe gard mai multe chipuri tinerești, sălbatice și tăcute; iar de după zid se înalță alte perechi de mîini, și altele și altele. Cei de sus ajută la ridicare, mutre noi, fioroase, alții agită, în lumina lunii sau în lumina zariștilor incendiate, topoare cu luciul amenințător, ori furci cu trei țepi fioroase, ori pistoale lungi, pe jumătate puștilor și chiar săpi. Iar de jos, dinăuntrul casei, prin ușile întredeschise, răzbate abia acum, în urechile ei, vuietul unei violente dispute: glasurile se desprind totuși, unul după altul: al tatălui, pițigăiat și poruncitor; al lui Codin, din cîte un urlet inform, ciopîrțit de bună seamă de silabele răgușite și stinse; al lui Dorel, limpede și arzător, urmînd totdeauna aproape imediat pe al bătrînului; al lui Manole, furibund și înnebunit, fără șir. Tincuța zîmbește ușor și caută iarăși înapoi la lampă. Cei de jos încă nu și-au găsit moartea cea mai convenabilă, dar a găsit-o ea pentru dînșii. Focul va porni de aci, din casă, de sus, din mîna ei. De sus! Și bestiile de jos vor privi, uimite, flacăra căzută din cer, crescînd, crescînd, crescînd, crescînd… Se apropie pentru ultima dată de fereastră. Acum creștetul zidului era înțesat de trupuri omenești agitate, de coase și securi, de guri urlătoare, de brațe însălbăticite. Capul zîmbatului se menține deasupra tuturor. Răgetele lui par mai puternice, ochii lui vreau să împungă ferestrele întunecate, el e însuflețitorul. Și deodată pornește chirăitul lui mai tare decît orice alt glas și zgomot: „Ura”! Un ura formidabil… și mai ce? Tincuței i s-a părut sau a auzit într-adevăr și de data asta: „Boieroaicele?” Apoi, asmuțite de acest strigăt, sub ochii-i deodată, toate aceste namile omenești s-au năruit, ca un zid, în hărmălaia agitată a spinărilor de cîini. Începutul vălmășagului, țipete, scrîșnete, răgete de durere… S-a retras atunci tremurătoare, frîntă, ușoară ca o stafie… Cearta de jos părea acum să fi ajuns la paroxism… chibriturile le știa în cutia măsuței de lîngă sobă… S-a apropiat tremurătoare, dar liniștită, și a aprins. Dar primul chibrit s-a stins de prea marele tremur al brațului. În suflet, însă, se simțea liniștită și a aprins pe al doilea, care s-a stins de asemenei. Atunci s-a apropiat de masă, ca să-și amăgească brațul și, într-adevăr, acolo a izbutit să scoată globul lăptos al lămpii și sticla ușor. Iar chibritul, de data asta, s-a aprins victorios, a înflăcărat fitilul ridicat. Lumina a apărut triumfătoare de sub sticlă; ea a clătinat ușor lampa, să vadă dacă mai e gaz într-însa. Pîntecul de faianță reliefată de flori și grupuri omenești era plin; plesnită de podeaua uscată, a turnulețului, gazul răspîndit va cotropi îndată tot lemnul trăgînd spre el, ca o enormă gură aspiratoare, flacăra jucăușă. Pentru mai multă siguranță, Tincuța luă și cutia de chibrituri cu sine, iar deasupra sticlei înfipse din nou globul, ca flacăra să nu se stingă pe drum… Când porni spre ușă, simțea cum i se înmoaie picioareler ca și cînd flacăra lămpii și-ar fi întins, prin, mîna-i și prin trup, vinele de căldură spre alcătuirea lor de ceară. Dar curios, cum auzi pasul care urca grăbit scara se văzu deodată pătrunsă de un nou suflu de voință, ce o împinse voinicește din urmă. La început nici nu distinse dacă striga tocmai glasul tatălui ei. Cînd o atinse cu mîna pe umeri, era gata să dea drumul aci lămpii; dar o strînse cu toată puterea de picior, ca s-o aducă și să-l plesnească, pe cel ce o oprise, cu globul drept în global obrazului: iar flăcările să izbucnească de acum în dănțuirea lor de moarte. Însă era tatăl ei: îl descoperi la timp după glas și după mînă ale cărei degete uscate și subțiri avansaseră pe coborîșul umărului pînă-n cîmpul vederii ei. — Fata mea! fata mea! perfect, perfect… minunat că ai aprins lampa… Hai cu mine acum… Și o trăgea după el, grăbit și înfrigurat. Ah, bătrînul, înțelesese atît de repede și acceptase… asta îi va spori curajul, îi va spori curajul… își repeta ea, desperată, simțind dimpotrivă, cum îl pierde, prin vîrful degetelor și prin vîrful pantofilor, la atingerea acelei tremurări de gelatină în care se zbăteau mîinile uscate… Bătrînul ar fi trebuit să aștepte jos și să vină singur, mai tîrziu, spre scăparea de flăcări, în care întîi sufletul ei s-ar fi eliberat… Dar bătrînul o îndruma într-altă parte, nu pe scara podului. La ușa balconului îi lăsă umărul și păși el întîi, afară, în noaptea, iluminată… Bătrînul avusese desigur, alt gînd dar era bun și acesta, pentru că și balconul era de lemn vechi și uscat. Lampa ridicată lumina acum puternic pe bătrîn și Tincuța se înfioară în fața acestui profil veșted, încordat de atîta dîrzenie. Dar și în curte pătrundeau bine săgețile luminii, întărind, în strîmta îngrădire, puterea lunii și a reflexelor îndepărtate de focuri. Apariția bătrînului făcu să contenească toaca topoarelor în poartă sau să fie acoperită pînă la nimicire de huietul mare al surprizei Abia acum Tincuța distinse că pocniturile harapnicelor erau în curte și slujitorii alungau cîinii: și în suflet îi învioră deodată, într-o infinitate de clipă, un sentiment de pace și de împăcare. Dar nu fu decît o biată amăgire, mai dureroasă și negrăit mai nedorită decît apropierea morții, în pulpana căreia găsise ocrotire. Țăranii din curte, doborîți și sfîșîați de cîini, abia se ridicau, sprijiniți de ziduri sau zăceau încă. printre cadavre de animale. Doar zîmbatul stătuse si era necontenit în picioare, acolo în colțul zidului sprijinit în enorma lui măciucă Ținea capul sus și din strașina de umbră a căciulii țuguiate, ochii lui aruncau necontenit spre ea focul sălbatic a[l] luminii lor îndirjite. Tincuța gîndi: jos erau încă frații postați la ferestre cu puștile lor. Focul avea tot timpul să înceapă de aci, in privirile stupefiate ale acestor incendiari, bădărani și cretini, care așteptau uluiți să se îndepărteze cîinii și să glăsuiască boierul. Poate doreau să deguste în voie priveliștea atît de lumintă a ultimei zbateri de viață, a ultimelor încercări de înduplecare ale bătrînului care nu se resemna să moară. Da, doreau să-l audă, să-l vadă zvîrcolindu-se ca strămoșii lor, cînd le cereau iertare. Gustul sadic al spectacolului în fața morții prețuia instinctiv la indivizii redeveniți în stare de bestie și asta îi despărțea încă și acum de bestiile propriu-zise, de bestiile totale. Vuietul din ce în ce mai scăzut al glasurilor de la poartă avea largi intermitențe; vorbeau toți, în toate părțile, iar faclele se trăseseră în față. Doar din adîncurile nedeslușite ale mesei de capete mai răzbăteau chiuituri răzlețe. Însă cei din față vorbeau domol: și-n toți ochii scînteia hazul și consemnul tacit. Iar Tincuța văzu dincoace de zid gura zîmbatul ui deschizîndu-se calm, ca un bot de fiară, care-și adulmeca prada sigură, de care nu-l mai desparte nici un obstacol. Bătrînul ridică mîinile în sus și glasul lui clar răsună impunător deasupra frămîntării generale și a lătrăturilor îndepărtate… Primele cuvinte nu se auziră bine în mijlocul gloatei: dar alte voci țărănești îndemnară la liniște; această îndrăzneală de a ieși înaintea tuturor — cu pieptul în bătaia oricărei șînețe, cu mîinile libere, cu barbeții colilii și cu lampa lumimîndu-l cu putere — le muiase la toți glasul. Iar Tincuța ținea înălțată lampa de porțelan cu fermitate și îndîrjire, așteptînd clipa cînd va socoti că flăcările trebuie să izbucnească. — …de ce ați venit să-mi puneți foc casei? rostea puternic, fără nici o emoție, bătrînul. Ce vă folosește vodă casa mea arsă? Ce vă folosește vouă să ne omorîți?… Veți fi împușcați și voi cînd va veni armata, iar alții veți putrezi în fundul ocnelor… — Noi vrem pămînt… izbucniră atunci piepturile gloatei… Pămînt… pămînt…. La izbucnirea aceasta clocotitoare de dîrze glasuri bărbătești, mîna Tincuței ridică și mai sus lampa cu pîntecul încărcat cu petrol. Jos, zîmbetul zîmbatului se prefăcu în rîs de dinți răi și ascuțiți. Dar bătrînul privi spre ea cu o adîncă satisfacție, ca și cum tocmai urletele de acum, ale celor de jos, le-ar fi așteptat. Făcu iar semn cu mîna. Tăcerea se lăsă acum însă cu greu. Și zarva detunătoare a frînturilor de cuvinte, care se încălecau, pînă în încîlciri și anulare în huiet, nu se potoli decît iarăși cu primele cuvinte, de o energie nouă, de o promptitudine și de o cuprinzime concisă și limpede, izbitoare, ale bătrînului. Vorba lungă ar fi însemnat iarăși dezlănțuire de urlete, furie care crește din sine însăși, pieire și prăpăd. — Păi, dacă vreți pămînt, cereți pămînt! răcni de două ori bătrînul Take Asan. Ei bine, vă dau pămînt! Eu vi-l dau de bună voia mea… Vreți acte, vă fac acte… Dar nu-mi ardeți casa… Și nu-mi luați tot… Lăsați-mi și mie ceva… Cît de puțin… Haide, hotărîți voi cît să-mi lăsați… Tăcerea acum se întipări în adevăratul înțeles al cuvîntului. Cîteva clipe numai, dar profundă și grea, ca nopțile de toamnă ploioasă. În cugetul . Tincuței parcă se făcu lumină vie deodată, iar rîsul zîmbatului de jos încremeni, ca și cum moartea l-ar fi paralizat înainte de a avea timp să se îngrozească. Bătrînul mai apucă să strige: — Am două mii de pogoane… Lăsa-ți-mi și mie barim două sute… și lăsați-mi conacul și copiii… Doar v-o fi ajungînd la toți o mie și opt sute de pogoane… Vă fac act de stăpînire și nimeni nu are să vă mai facă nimic… Ce vă mai trebuie foc și omor…? Acum izbucni adevărata hărmălaie la poartă… Zîmbatul urlă, părăsind ca ars colțul lui și năpustindu-se să tragă drugul în lături, pentru a da drum înlăuntru hoardei agitate și nedecise. — Nu primiți, strigase el, înainte de orice alt strigăt, nu primiți, oameni buni, vă înșeală!… Și Tincuța pricepu că dacă mulțimea apucă să năvălească în aceste clipe de huiet și de nehotărîre, devastarea va începe într-o clipă și dărnicia bătrînului nu va folosi la nimic. Dar zîmbatul se nărui zadarnic în zăbrelele porții! Drugul rămase neclintit în belciugurile lăcătuite. În afară, pe deasupra huietului, se înstăpîneau glasuri care se făceau ascultate, mulțimea se zbătea în lături pentru a face loc fruntașilor mișcării… Tincuța văzu pe zîmbat cățărîndu-se pe poartă ca o pisică, pentru că sfatul fruntașilor, luminat de facle, strîns ca într-o pîlnie, în mijlocul masei de căciuli negre și fețe omenești, se trăsese în partea cealaltă a gloatei, spre marginea dimpotrivă a șoselei. În ușa balconului, în spatele bătrînului, se încadră conturul puternic al lui Codin, care nu înainta însă în lumină. Vorbi de acolo, din negură: — Cum, tată, ne dai pămîntul?… Ne lași muritori de foame?… — De foame mori mai tîrziu, de foc și cuțit pe loc… bolborosi bătrînul, fără să se întoarcă. Poate că vrei să zici că n-am făcut bine? Atunci hai să murim cu toții… Și după o anumită într-adins tăcere: — Dacă pogoanele fac mai mult decît copilul tău… Codin nu răspunse. Tincuța, care rămăsese în poziția ei fandată și energică de luminătoare a acestei grave cumpene între moarte și viață, îl văzu cu capul pleoștit pe piept, cu ochii aproape închiși de încruntare. Bătrînul zîmbi ușor și glăsui iarăși, abia perceptibil: — Sunteți mai proști decît țăranii… Du-te în birou și deschide Codul civil… art. 956 și următorii… ține minte bine: 956… Pe urmă nu mai spune nimic, nici chiar fraților tăi… ca să nu simtă vreo slugă… Și ieșiți afară, ca să deschideți poarta pentru delegația țăranilor… Și cu un zîmbet vag, imperceptibil:… care va veni să trateze… Manevra bătrînului a ieșit întocmai după prevederile lui. Tincuța purta acum mare grijă de lampa pe care a adus-o înăuntru în birou, la loc sigur, să nu se spargă cumva, și a făcut-o mai mică, să nu plesnească, Și bătrînul a părăsit balconul. Frații au trebuit să iasă în curte și parlamentările au reînceput la ostrețele porții. Pe urmă, reîntoarsă în balcon, Tincuța a privit intrarea delegației: era învățătorul și nouăsprezece oameni, bătrîni și tineri. În urma lor a încercat să se strecoare zîmbatul, dar a fost apucat de braț și îmbrîncit înapoi chiar de cîțiva din delegați. Și a fost primit cu haz mare, cu glume și cu ghionturi de mulțimea rămasă afară. Pentru că, potrivit învoielilor, odată delegația intrată, porțile s-au închis înapoia ei. În biroul bătrînului au pornit atunci tocmelile. Și după ceasuri grele de sfadă, s-a ajuns la înțeles: bătrînul nu oprea decît o sută de pogoane arabil și avea drept să se slujească de imașul oomun. Frații asistau încruntați la această devastare pașnică, și neputincioși; în orice caz, era preferabilă unei devastări cu foc și vărsare de sînge. Cu toate astea, ei luau parte cu toată îndîrjirea sinceră la discuție, ceea ce Tincuței i se păru că nu-i displace tatălui ei. Numai Codin găsi ea că se retrăsese prea repede, poate pentru a nu i se observa ochii nestăpînit de luminoși. Din clipa plecării lui Codin, Tincuța simți deodată, puternică și din ce în ce mai apăsătoare, nevoia de a deschide codul de pe masă, mic, dar gros, îmbrăcat în piele roșie și cu muchia legăturei elegant curbată. Codul civil adnotat scria cu litere de aur pe copertă și pe muchie. Articolul 955… art. 955… și următorii… Cifra i se întipărise adînc în minte, dar curiozitatea care o devora o făcea în același timp să tremure: cartea mică și groasă, ca un presse-papier mai degrabă decît ca o carte propriu-zisă, o ademenea prea zgomotos cu voioșia roșului ei aprins ca să nu i se pară că prima ei mișcare într-acolo va atrage atenția tuturor și adevărul grozav îi va da îndată pe toți de gol. Ah, zîmbetul acesta perfid de floare roșie tropicală, care strînge ca o gură mîna ce se îndreaptă înșelată spre corola ei amenințătoare și carnivoră! Era doar o nebunie din partea ei această curiozitate irezistibilă: expresia lui Codin, cînd se grăbise să dispară, și seninătatea de acum a bătrînului o limpeziseră doar deplin, îi arătau și acum prin coperta cea tare și prin maldărul de pagini tăiate scobit, într-o curbă la fel de elegantă și luciosă ca și a muchiei, că acolo, la articolul 955, trebuie să fie ceva bun, minunat și liniștitor. Și asta putea s-o asigure îndeajuns. Bătrînul scria acum actul, căci așa pretinsese delegația, cuvînt cu cuvînt, rostind tare fiecare rînd nou; peste umărul lui se uita învățătorul. Atunci ușa se deschise ușor, de parcă ar fi împins-o o pisică, și Tincuța văzu deodată, strecurîndu-se strivită, smerită, mai mult ca o închipuire decît ca o făptură, zîmbatul [sic]. Dispoziția de rîs a feței lui, observă acum Tincuța, era naturală, căci era alcătuită dintr-o conformație specială a zigomaților. Ochii i-erau galbeni ca la pisici, și numai din mijlocul lor, două licăre negre, puțin mai accentuate de umbra căciulii țuguiate, ce-i rămăsese pe cap, săriră chiar de la început în ochii, pe fața și pe corpul ei, și se înfipseră acolo ca niște insecte negre, care nu mai pot fi smulse din carne. Pe unde venise omul ăsta? De bună seamă sărise iar peste zid? Oamenii de lîngă ușă chiar acum băgară de seamă prezența lui și îl priviră întrebător. El le răspunse cu semn de liniște și de cumințenie și licăririle negre, o clipă pierite, se întoarseră iar spre ea și o împunseră ascuțite. Dar ce putea fi sub coperta roșie? Fără să se mai poată stăpîni, Tincuța trase ușor codul spre dînsa. Învățătorul tocmai cetea cu glas tare, punctual, la timp, așa cum da exemplu de cetit la școală, contractul de cesiune. Așa-i găsiseră titlul: de cesiune. Cuvintele nu-i pătrundeau Tincuței după șir în auz: erau disparate și confuze; ea auzea vag cantități de pogoane și nume de vecinătăți: „tarlaua din vale”, „piscul Sucitului, pînă-n poalele viei lui Stancu Busuioc”. Degetele ei se înfipseră delicate, dar volnice, printre pagini. Răsfrînse codul… articolul 447, 448, 449… Întoarse un smoc întreg de file.,,Despre contractul de căsătorie”, art. 1200… 1201… Reveni…Găsi. Dar acoperi repede cu pagina următoare și privi îngrijată în juru-i… Nimeni nu lua aminte la dînsa, afară de ochii de pisică, două linioare negre pe fond galben, două linii ascuțite ce rămăseseră definitiv agățate în luminile ei. Deschise. Art. 955: „Violența în contra celui ce s-a obligat este cauză de nulitate chiar cînd este exercitată de altă persoană decît aceea în folosul căreia s-a făcut convențiunea” . Tincuța simți o vie decepție în tot lăuntrul ei. Ce arc a face asta cu ce se petrece aici?… Nu e nici o violență la mijloc… Bătrînul singur i-a poftit să contracteze și el a scris singur, fără nici un pumnal deasupra capului. Totuși, ceva parcă se lămurea mai bine în fundul conștiinței sale, se făcea lumină, ca în fundul orizontului în ultimul ceas de noapte. Trecu cu mai mult curaj la „următorii”. Art. 956. „Este violență totdeauna cînd, spre a face pe o persoană a contracta, i s-a insuflat temerea, rațională după dînsa, că va fi expusă persoana sau averea să unui rău considerabil și prezinte…” Tincuța ceti înainte și trecu la notițele mărunte ale jurisprudențelor. Ea nu înțelegea mare lucru, dar i se părea că simte înțelesul pe deasupra rîndurilor. Totuși gîndea într-una: „Bine, însă bătrînul i-a chemat, el i-a…” dar deodată, în fundul conștiinței, lumina se revărsă puternic. Și atunci parcă, surprinsă de toate privirile celor prezenți, care s-au îndreptat amenințătoare asupra ei, ridică ochii. N-o privea decît o prea blîndă figură; își aminti chipul blînd și necăjit pe care îl descoperise de dimineață, din trăsură, în alaiul care le adusese încoace. Bătrînul, acum cu capul gol, cu plete cărunte, lipite de rotundul tidvei și despărțite de o dreaptă cărare, îi zîmbea cu bunătate și mulțumire. Tincuța trase ușor degetul dintre file și scoarța codului se îndreptă, refăcînd roșul presse-papier, gros și îndesat. Ea nu mai privea acum pe zîmbat, deși cele două linioare negre din ochii gălbui îi stau încă strîns aninate în mijlocul vederilor. În schimb, abia acum simți privirea grea a învățătorului. Acesta se apropie de cod, îl ridică și-l deschise smuncindu-l. Țăranii cei dîrji din față ridicară capul îngrijați. Bătrînul își înălță bustul în fotoliu: se făcea că nu se uită într-aci, dar Tincuța simți cum îi pîlpîie neliniștită înspre dînsa antena nesigură a așteptărei înfricoșate. Și groaza și remușcarea o cuprinseră, își feri ochii și dădu de privirea încă înmărmurită, încă neînțelegătoare, a zîmbatului. O aștepta îngrozită să crească de lumina triumfului și a puterei… și acum degetele ei se strînseră de dunga biroului și nădejdea supremă i se nărui de-a binelea, căci lampa salvatoare, farul mîntuitor spre care se năpusti din nou dorința ei de scăpare, era tocmai în partea cealaltă a biroului. Învățătorul răsfoia codul, țeapăn și întunecat. Sub obrazul smolit și osos se vedea limpede mișcarea nervoasă și rea a mușchilor interiori. „Art. 955. art. 955 și următorii”. licărea intermitent și fără vreo legătură în mintea Tincuței. Învățătorul puse codul jos. luă contractul și-l ceti în gînd, lung, încet, posomorît… Oamenii din primele rînduri înaintară… — E vreo nedumerire?… se auzi de-abia glasul bătrînului Asan… Vreo scăpare, ceva? întrebă el pițigăiat și mirat. Învățătorul nu răspunse. Încercînd să-și nimicească zbuciumul, care începea să se ridice, al pieptului, Tincuța izbuti să-și păstreze o față calmă, dar nu mai vedea nimic altceva decît un amestec de albicios și cenușiu ca aluatul de făină, prin care sticleau puzderie de bacili negri, ca liniile din ochii pisicilor. — Da, contractul e bun! se auzi sentința gravă a învățătorului, cu glas și mers pătruns de sine. Destinderea se traduse prin urări de: „Noroc! Într-un ceas bun! Și bună înțelegere pe viitor!” Mîini bătătorite se întinseră spre boier, care le strînse pe toate cu plăcere. Și spre Tincuța se întinseră cîteva osoase și năclăite. Cînd ochii ei căpătară iar puterea discernerei, văzu cușmele negre ridicîndu-se și îndesîndu-se pe capete și șuvoiul greu, cu miros pe care acum îl simți întîi, de oaie plouată, împingîndu-se spre ieșire. Zîmbatul dispăruse de mult ca un vis rău. Numai figura cea blîndă și bătrînească mai căută spre ea o dată și ea o primi cutremurîndu-se ușor, involuntar; vroi să nu se întrebe de ce se cutremură și totuși simți învăluind-o o tristeță adîncă, grea, displăcută. Armata sosi a doua zi în viul nopții și procurorul care o însoțea făcu mare haz de dibăcia bătrînului și de actul nul, prin puterea legii, cu care țăranii se mîndriră față de autorități. — Mă, le strigă procurorul, actul ăsta să-l puneți în ramă! El v-a scăpat viața la cel puțin șaptezeci dintre voi!…


content:
Docarul luneca acum ca o pată galbenă, fugară, prin noaptea codrului. De cum îi înghițise pădurea, roatele încetaseră deodată să mai scrîșnească pe pietrișul drumului. Dăduseră de pămînt viu. Copitele celor doi cai voinici izbeau în plin și loviturile se succedau mai repede; iar zgomotul lor părea de astă dată mai învăluit. Luna, pe a cărei tovărășie, în plimbarea aceasta nocturnă, mai ales doamna Glogovan pusese tot temeiul, întîrzia la întîlnire. Deasupra, pe fîșia de cer dintre două linii de arbori, stelele ieșeau cu nemiluita din ascunzișurile negre. Bucuroase parcă de întîrzierea lunii, se lăsau pîn’ă deasupra pădurii, în ghirlande de lumini. Se înghemuiau, se ciocneau între ele, stîrnind flăcări vagi și momentane; unele, mai îndrăznețe, se pierdeau și cădeau, lăsînd în urmă dîre de artificii; altele, mai sfielnice, abia scoteau ochiul de insectă din vizuinile tainice, închizîndu-l înspăimîntate, pentru a-l redeschide iarăși, peste puțin, cu aceeași teamă tremurătoare. Și necontenit spuzeau din veșnicie, forfotind tăcute și strălucitoare. Ea privea extaziată magica splendoare, urmărind cu multă luare-aminte jocul lighioanelor de foc, care îi părea atît de asemănător cu al lighioanelor pămîntului. Și era fericită să descopere, odată cu minunea revărsării de aur, minunea ochilor ei, care puteau descifra atâtea lucruri, de nepătruns pentru alții, în misterul hieroglifelor înstelate. Alături, lăsînd moale frînele, Glogovan urmărea în gînd dialogul ce-l va avea a doua zi la oraș cu omul lui de afaceri. Trebuia să-i lămurească numaidecît o năstrușnică idee ce-i venise. Și în dialogul imaginar el descoperea, la rîndu-i, cu uimire, la ce avuții ar fi putut ajunge dacă lenea și visătorul dintr-însul n-ar fi dominat spiritu-i de întreprindere. De la un timp, însă, atît de mult bănet i se acumulă în închipuire, că privi îngrijat în juru-i. Și rămase multă vreme cu ochii ațintiți în întunericul puternic, la copacii cari, ca niște uriași din mituri, păreau gata să-l primească în sutele lor de brațe întinse, sfîrșite în multiple și stranii articulații. Cînd și cînd surprindea, în vreun desiș tainic, închipuiri fosforice care îi rînjeau cu sarcasm. Alteori i se părea că îl urmărește cu stăruință magică un ochi fixat asupră-i. Și o temere surdă i se strîngea pe îndelete în fundul sufletului, din adîncuri de necunoscut. Deodată duse mîna la frunte, ca și cînd ar fi vrut să prindă acolo ideea care îl năpădise. Cum de n-a putut să-și amintească mai dinainte? Bandiții, ceata de bandiți care se încuibase de cîtăva vreme în codrul Colibașului! Auzise chiar azi-de-dimineață povestea asta din gura unui țăran, care tocmai se întorsese de la oraș. Dar nu prea dăduse ascultare, căci de multe ori zvonuri la fel umblaseră pe socoteala bătrînului codru, fără să fie adevărate. Și de bună seamă că nici acuma nu era vreun temei în cele auzite. Doar pînă în seară, înainte de plecare, stătuse de vorbă cu atîta omenet din sat și nimeni nu-i mai pomenise de așa ceva. Glogovan își pipăi cu grijă revolverul, pe care nu-l uita niciodată în plimbările acestea de la conac la tîrg și înapoi. Plănui chiar să întoarcă. Băgă de seamă însă că au ajuns tocmai la drumeacul de cară, ce taie calea mare drept în inima pădurii. Erau la jumătate de drum. Ori înainte, ori înapoi… Nu fără vie stînjenire, căută el la fîșia aceea îngustă de pămînt gălbejos pe care o făcea îmbucătura drumeacului. Mai mult și-o închipui decît o văzu, hurducată, buburosită de hopuri, tăiată în toate chipurile de urme adînci și străvechi de căruțe, ascunzîndu-se chiar de la încèput pe după smocuri de arbuști tineri, înfrățiți în împletituri de nepătruns, ferindu-se necontenit în ocoluri curioase și îndoielnice, pierzîndu-se în nesfîrșitul lumii de mister și legende înfricoșetoare, cu care oamenii locului își înspăimîntă ascultătorii seara, în jurul focurilor de la crame. Dar pînă să se întoarcă de pe drumul umblat de fantasmele trecutului, caii repezi trecuseră de mult lugubra priveliște. Docarul zbura înainte în lumea de neguri. Tropăitul copitelor era acum așa de repede, de regulat, că parcă nici nu mai exista pentru urechile celor doi călători. Încolo nimic, decît tăcerea profundă a stelelor care se lăsaseră atît de în jos, că puteai să vezi ramurile de vis ale copacului infinit, pe care se coborîseră în jerbi de chiciură. Nici cel mai mic zgomot, nici cel mai neînsemnat foșnet de frunză. Nici un sforăit de cal; se părea că zdravenele animale visau de asemeni, dormitau profund, mișcînd picioarele în goană automată. Și deodată, de undeva din pădure, țîșni o lumină searbădă, poleind toți copacii cu străveziul ei de vis, înfășurînd trunchiurile în scutece de hîrtie argintată. Glogovan avu impresia copilărească că i se desface dinainte o imensă pădure cu pomi de Crăciun. — Luna! șopti doamna Glogovan fermecată. Lumina se mări și acoperi totul în aur topit; stelele într-o clipă se urcară pe ramurile copacului infinit și dispărură în mușuroaiele lor. Doar cele mai mari, mai greoaie, n-avură timp și rămaseră locului, pălite de lumina hipnotică. Caii se înveseliră. În plină goană, se uitară cu înțeles unul la altul, înclinară rînd pe rînd din cap și izbucniră într-un nechezat zgomotos și puternic de rîs. Acum drumul drept se lămurea pînă hăt-departe, în lungul lui. Și nimic, nimic neobișnuit nu se vedea într-acolo, pînă puteai cuprinde cu ochii. Glogovan prinse să fluiere ușor printre dinți un refren favorit. Lumina umplea tot mai mult șleahul, ca și cînd ar fi vărsat-o cineva cu găleata. Dar îndată inima lui se poticni în piept. Colo, drept, sub un copac izbit în plin de luna ce se și ridicase deasupra pădurii, văzu o fantasmă nemișcată, ceva cu seamăn de om. Pădurea se lăsa aci puțin în clin și caii o porniseră nebunește. Tropotul lor era neregulat acum, pașii li se amestecase. Din cînd în cînd păreau că-și mai spun cîte ceva la ureche, aprobînd din cap sau ridicînd repetat botul rînjitor în semn de negare. Glogovan le privea nepăsarea liniștitoare cu un singur ochi, iar cu celălalt sfredelea îngrijat depărtarea. Și omul de-acolo creștea necontenit și stătea tot așa de nemișcat. Se apropiaseră bine de el: părea împietrit în ploaia razelor și de sub suman îi ieșea un capăt vînjos de bîtă. Cînd Glogovan văzu acest amănunt, nu se mai putu stăpîni: cuvintele se smuciră singure din gîtlej: — Fantoșa, un om… Fantoșa, întreruptă din visuri, privi nedumerită spre el. Și trăsura trecu ca un vîrtej pe lîngă omul galben și nemișcat. Cînd fură departe de tot, Glogovan simți că trebuie să-și lămurească exclamația. — Ai văzut cît de nemișcat și cît de galben era? Parcă nici nu ne-a auzit… — Probabil că era surd. Abia cînd ne-am apropiat de tot a întors capul. — Da, a întors? Curios. Parcă era o păpușă de ceară… Tăcură. Apoi peste puțin înălțară amîndoi capetele, instinctiv. Parcă li se ridicase ceva apăsător de deasupra. Codrul se rărise deodată. Și după puțin timp încetă. Glogovan respiră adînc. Cerul se desfășura acum imens, căptușit de țesătura subtilă a luminei pale. Luna suia încet la deal, ca un paianjen săturat și dolofan, spre două-trei musculițe de lumină ce se zbăteau să scape din împletitura vicleană; în urma ei, searbăzi și nemișcați, fără nici o izbucnire de viață, doi planeți rămîneau fixați de rigiditatea morții în colbul de aur. — Fantoșa, acum trebuie să-ți spun. Am trecut printr-un mare pericol. Știi de ce am exclamat adineauri?… — Tot omul ăla, frate?… Lasă acum… făcu ea plictisită. — Ei, nu așa… Îmi pare rău… ascultă colea, știi ce am auzit alaltăieri la oraș? Că o bandă de hoți s-a pripășit iar în codrul Colibașului. Ea-l privi lung, întrebătoare. Dar cînd Glogovan vru să continuie, izbucni într-un rîs atît de puternic, că el rămase cu totul uimit. — Atunci, de-aia te-ai speriat așa?… spuse ea abia inteligibil prin cascadarea de neoprit a hohotelor. Vai, ce mai bărbat am!… Glogovan dădu plictisit din cap; ea tăcu și-i privi serioasă: — O bandă de hoți, zici? Aveai revolverul la tine? — Fără îndoială. Dar ce faci cu un revolver contra unei bande de tîlhari — Cum? știi că sunt tîlhari în pădure și pleci noaptea la oraș?… — Uitasem. De dimineață am auzit pe Năstase al Maricăi. Dar de atunci nimeni nu mi-a spus nimic. Și știi pe Năstase… Abia pe la mijlocul codrului mi-am adus aminte, cînd am văzut că nu mai iese luna… Ea rămase pe gînduri. Deodată începu să zîmbească și se întoarse spre dînsul. — Ei bine, dacă ne-ar fi atacat?… Se scutură ca de un fior. Departe, drept înainte, luminile orășelului se înmulțeau în constelații regulate; Fantoșei îi părea o bucată de cer peste care luna nu pusese încă stăpînire. Apropierea orașului îi dădu chef de vorbă: — Ei bine, închipuiește-ți că ne-ar fi atacat… tu cum m-ai fi apărat, viteazul meu Mihai?… Glogovan mișcă buzele fără să răspundă. Ea rămase iarăși pe gînduri. — În definitiv, adăugă la urmă, dacă erau mulți, la ce ne-am mai fi apărat? Le-am fi dat tot ce ne cereau și basta… — Da, dar dacă ne luau docarul… — Mergeam pe jos… Și după o nouă reflecție: — I-aș fi rugat frumos: „Domnilor tîlhari, sunteți buni să ne conduceți cu docarul pînă la marginea p’ădurii și pe urmă puteți să-l luați…” — Hm, parcă stau ei să se uite la grațiile tale! — Eu cred că da… El întoarse brusc capul spre dînsa, dar ea, fără să-i observe mișcarea, își sfîrși gîndul: — Ar fi fost o aventură nostimă. Dar păcat de docar. Aveam însă ce povesti… Glogovan privea neînțelegător la dînsa. — Fantoșa, dar tu nu știi ce vorbești… — Am spus, păcat de docar. Dar mă rog, spune ce ar fi fost de făcut altceva? Cînd curajosul meu soț mă ia prin pădurea de tîlhari, noaptea, și numai cu un pistol la dînsul… — Și ai fi făcut grații unor brute? — Viața înainte de toate… Apoi schimbînd tonul numaidecît: — Ia nu mă mai plictisi, te rog; iar ai început cu prostiile tale? Nu cumva ești gelos și de hoții de drumul mare?… — Și dacă ei ar fi devenit mai… mai exigenți… — Cum mai exigenți?… El nu răspunse. Ea păru că gîndește. Apoi, deodată: — Vai, ce bădăran. Dar asta e cu neputință. În sfîrșit, să lăsăm. Cu unu… un… ca tine este imposibil de glumit… Tăcură amîndoi. Pe întinsul cîmpiei, case răzlețe surîdeau prietenos prin ferestrele roșii. De undeva, de departe, venea larma potolită a unui cor bărbătesc. Glogovan lăsă caii la pas. Părea cu totul preocupat de un gînd îndărătnic, căci încremenise cu ochii pe biciușca înfiptă în toc, subțire și lungă, parcă o închipuire. Deodată se întoarse spre dînsa: — Ei bine, și dacă totuși… Ea nu răspunse. — Admitem că ne-ar fi atacat, reluă el încăpățînat. Și că le făceai grații, cum spui. Și ei puneau ochii… Și pe mine mă dezarmau, mă imobilizau… — Dar încetează, pentru numele lui Dumnezeu! strigă ea scoasă din sărite. Ai cîteodată… parcă n-ai fi crescut cu oameni… — Ci ia răspunde, frate! strigă el la rîndu-i, ațîțat de o invincibilă curiozitate. Mă rog, s-ar fi întîmplat… vorbim și noi… — Alt subiect de conversație nu găsești? Ei bine, m-aș fi împotrivit, firește, ce mă tot întrebi?… Dar atît nu putea liniști pe Glogovan, în care închipuirea acum fierbea. — Da, te-ai fi împotrivit? Chiar asta ar fi mai trebuit, nici măcar să nu te împotrivești. Dar, fetițo, aceia-s bandiți, ar fi fost mai puternici, te-ar fi învins. — Ce-aș fi putut să fac? răspunse ea neliniștită. — Sigur! urlă el atunci scos de tot din țîțîni. Îi ațîți, și pe urmă ce-ai fi putut să faci? N-ai fi făcut nimic, desigur. Ar fi fost o aventură și nimic mai mult, hai? Am fi avut ce povesti, hai? — Dar ce ai, dragă, de țipi așa? Doar nu s-a întîmplat nimic. — Aha, nu s-a întîmplat nimic, cu asta scapi dumneata; dar gîndul, gîndul… — Ce gînd, ce ți-a venit? Pentru Dumnezeu, nu mai țipa, te rog… Glogovan prefăcu vocea într-un scrîșnet de răutate: — Va să zică așa, o aventură, nu? Și nimic alt decît o aventură… ar avea ce povesti dumneaei cînd hoții ar… ar… — Dar încetează odată, sau… Și crezînd că-l îmblînzește, muie tonul: …Cum poți să-ți închipui că aș putea povesti ceva, dacă lucrurile ar ajunge pînă acolo? — Ah… A fost atît de puternic răgetul acesta al lui Glogovan, că ea s-a ferit îngrozită în lături. — Aha, sforăi el apoi înfundat, cu ochii bulbucați de cea mai nemărginită indignare… Care va să zică n-ai spune nimic, ha?… am păstra amîndoi secretul… dacă lucrurile ar ajunge pînă… pînă acolo… Foarte simplu, nu? Ce simple sunt toate pentru ea… dar eu… eu… ce m-aș face cu acest secret?… toată viața… — Taci odată, ai înnebunit? Uite, am intrat în oraș, ne facem de rîs. Docarul trecea acum linia ferată. Fantoșa privea, aiurită de această neașteptată izbucnire, spre stînga, unde felinarele gării, invizibile, ascunse după o dumbravă de tufe, scăldau într-o lumină vie șinele multiplicate în curioase figuri geometrice și se proiectau searbede pe un colț ponosit de magazie. Alături, în penumbră, gheara imensă a unei macarale se ridica fantastică și amenințătoare. Glogovan, amețit de asemeni, privea spre dreapta și era privit la rîndu-i de departe, de undeva, din întunericul profund, de un ochi sîngeros și dușman. Îndată copitele începură să izbească mai repede, iar roatele prinseră să duruie pe piatră. Casele, la început grămezi sure-alburii, se deslușeau tot mai bine din întuneric, mai mari și mai luminoase. Glogovan tăcea ostentativ. O tăcere întreruptă de mîrîieli surde, de tuse seci, prefăcute, Fantoșa zîmbea dulceag. Lumina prietenoasă a ferestrelor îi alungase supărarea și-i umpluse sufletul de bunătate. — Tot mai ești necăjit pe mine? Îi răspunse o violentă scuturare din umeri și un bombănit neînțeles. Ea prinse a rîde ușurel: dinții îi luciră în negură. Apoi, cînd docarul apucă pe strada casei părintești, spuse deodată: — Ei bine, poftim, m-aș fi omorît, na, ești mulțumit acum? Și într-o pufnire veselă, sugrumată îndată: Ca la cinematograf… Glogovan tresări mînios, privi spre ea mestecînd între dinți o ripostă drastică; apoi renunță și lăsă scîrbit capul în piept. Cînd se întoarseră peste cîteva zile la moșie, Glogovan avea la el două revolvere și un pumnal, iar Fantoșa un revolver mic și delicat, dar în stare să facă minuni, ascuns în poșetă. Rezemată de tăblia din față a docarului, o pușcă uriașă își scotea țevile în văzul tuturor, așa că, de la prima aruncătură de ochi, orice hoț ar fi putut pricepe că are a face cu un docar armat. La oraș, venirea lor provocase o zarvă nemaipomenită. Tatăl Fantoșei se supărase foc. Numai cu o noapte înainte, trei trăsuri fuseseră atacate și doi călători, cari nu se lăsaseră jefuiți, împușcați. Se ceruse învoirea guvernului ca să se aducă armată. Glogovan trebui să aștepte pînă ce pădurea fu curățată; abia după ce compania de soldați părăsi orașul, primi și el îngăduirea să se întoarcă. Acum înaintau în trap repejor pe sub bolțile uriașe ale pădurii. Deasupra, printre vîrfurile copacilor, ca printre două maluri dantelate, fîșia albastră a cerului curgea ca un pîrîu curat și adînc de munte. Ici-colo, frunzișul crengilor se împreuna astupînd albia de cristal. Dar îndată rîul își relua cursul, se lărgea, făcea un lac imens de azur, se îngusta iarăși, șiroia înainte, conducînd parcă după mersul lui trăsura, ca un drum de ziuă al robilor. Cu ochii țintă la el, Fantoșa îi urmărea sinuozitățile capricioase. Glogovan privea galbenul drumului bătătorit, crescînd ca undele în cercuri tot mai largi și revărsîndu-se pe sub roate. De cum intrase în codru, vorba Fantoșei se împlîntase iarăși în coșul sufletului ca o lamă rece, chinuitoare: „O aventură și nimic mai mult, aveam ce povesti!” Și ca la un semn atunci, aminitirile care îl necăjeau obișnuit năvăliră buluc în minte-i. Cum, atît de des, o surprindea privind puțin mai îndelungat decît se cuvine în ochii convorbitorilor mai dezghețați și mai buni de gură. Cum, ori de cîte ori o descoperea cercetînd cu grijă prin dantelăria perdelelor lăsate, trecerea mai asiduă a vreunuia din foștii lui tovarăși de petrecere prin fața caselor. Și era parcă un făcut cu trecătorii ăștia tineri! Nu era unul care să nu întoarcă ochii și să nu treacă în revistă ferestrele. În dosul privirilor scormonitoare, Glogovan le citea lămurit gîndul: „Aci stă ea!” Și o ură oarbă îl cuprindea pe toți acești iscoditori ai fericirii lui. Le hotăra în gînd răzbunare, pe care o împlinea prin nepoliteți afectate, prin porniri vehemente în discuțiunile de cafenea, prin disprețul profund ce-l lăsa să se întrevadă ori de cîte ori vorbea prin saloane despre unii din ei. Și nu arare i se răspunsese pe acelaș ton, nu arare se văzuse stricînd prietenii, pe care le socotise de nedesfăcut înainte, sau ajungea să se descopere singur nedrept și să regrete unele gesturi pripite. De multe ori avusese explicații violente cu Fantoșa și, totdeodată, după ele, ajunsese la convingerea că e un biet caraghios. Cînd o surprindea spionînd la ferestre, înainte ca el s-o întrebe, Fantoșa mărturisea: — A trecut Jan, amicul tău. Ca întotdeauna, afectat și foarte impresionat de propria lui persoană. Îmi place mult să urmăresc pe imbecilul ăsta… Glogovan îi căuta atunci atît de atent, atît de adînc în ochi și în cuvînt, că-i venea să se creadă un cîine care vrea să ghicească gîndul stăpînului. Cît de ascuns îi părea sufletul ăsta, cît de învăluit în atîtea valuri de mister, că o viață întreagă i-ar fi trebuit să le desfășure, unul după altul, fără să ajungă a-l dezgoli vreodată. Vedea așa de bine cum îl minte acest suflet, cum își rîde de dînsul, cum îl înșeală sub ochii lui. Și sta, neputincios, în fața grozăviei acesteia, zîmbind prostește, rîzînd singur, fricos, galben, fals, în vreme ce ea se prăpădea de rîsul ei clar, sonor, rău, sănătos, văzîndu-l atît de „comic”. „Ar fi fost o aventură nostimă, am fi avut ce povesti.” Nu mai încape nici o îndoială că ea ar fi dorit această aventură, își spunea înfiorat acum Glogovan. Dar cînd gîndul începea să îmbrățișeze scena care ar fi putut să se petreacă în întregimea, în brutalitatea ei, își părea lui însuși mai stupid ca niciodată: „Trebuie să fiu nebun: cum pot să-mi închipui că ar dori așa ceva?” Zîmbea atunci înseninat și-i arunca o privire prietenească. Dar era de ajuns să-i întîlnească profilul visător, pierdut în lumea străină de el, a gîndurilor, ca să-și spună numaidecît: „Dar poate ea crede că totul s-ar petrece așa frumos, ca-n romanele ei”. „Cum m-ai fi apărat atunci, Mihai, viteazul meu?” O, asta vrea ea să vadă, asta o muncea pe dînsa! Și închipuirea lui Glogovan îl purta în lupte groaznice cu bandiții fioroși, îl vîra în cele mai teribile impasuri, îl dobora sîngerînd la pămînt, ca de-acolo să vadă, în chinul ultimelor clipe, desfrîul cel mai nemernic, să audă rugăciunile cele mai lașe ale unei femei fără rușine, care cerea, în schimbul oricărei ticăloșii, grația să se întoarcă, să aibă ce povesti în saloanele orășelului, în privirele de lăcomie și de admirație ale imbecilului de Jan și ale celorlalți imbecili. Aproape să-și plîngă de milă, Glogovan făcu sforțări desperate să scape de nemiloasele imagini. — Curios, spuse el tare, după ce privi înaintea și în urma docarului. De un ceas de cînd mergem prin codru și nu ne-am întîlnit cu nici un car, cu nici o căruță… — Nu sunt toți curagioși ca noi, îi răspunse Fantoșa, privindu-l glumeț. — Rîzi, și totuși să nu ți se pară curios, scumpă doamnă, că am putea avea și azi oarecare surprize. Armata a plecat ieri, și nu e exclus ca să găsim și azi ceva de povestit… Ea îl privi zîmbitoare, cu buzele strînse, cu bărbia mică tremurînd, gata parcă de răspuns, dar păstrînd vorbele pentru mai tîrziu, după ce el va fi spus tot ce mai avea în gînd. Cum Glogovan tăcea însă, ea privi poznașe în lungul drumului. — Mihai, un om! strigă apoi deodată, imitînd exclamațiunea lui din noaptea aventurii. Glogovan se prefăcu că nu-i ia în seamă cuvîntul, temîndu-se de vreo păcăleală. Ridică totuși ochii pe furiș și observă într-adevăr, foarte departe, chiar la îmbucătura drumeagului de cară, o pată albă, nemișcată, ceva ca o cămașe de copil întinsă pe o cruce de speriat ciorile. — Și e nemișcat, șopti ea. Ciudat, lui Glogovan i se păru că îngrijorarea din vorbele ei nu mai avea accentul, glumeț și prefăcut, dintîi. — Sunteți foarte neliniștită, nu? întrebă el răutăcios. Vă simțiți, desigur, în pragul aventurii pe care o visați atît… — Se mișcă… — Ce? — A dispărut… Glogovan ridică privirea și văzu cămașa țărănească zdrențuindu-se printre copaci, apoi pierind cu totul. Figura ei, care pentru moment se întunecase, deveni iarăși vioaie. — Cum vezi, spuse ea, n-am noroc, n-am parte de aventură. — Văd, ești foarte dispusă, Fantoșa. Și crezi că cu spiritele tale vei da o nuanță de glumă unor cuvinte care ți-au venit în suflet, fără voia ta. Dar te înșeli… Ea-l privi lung prin întrețesătura genelor. Apoi izbucni într-un rîs sonor și silit. — Cum, dragă, crezi tu oare cu tot dinadinsul că aș dori o aventură de aceste, că aș dori să fim atacați de hoți?… Pesemne că nu ești întreg, iubitul meu… Îl privea înainte, lung și stăruitor, și fața i se însuflețise de mult drag. — Și pe urmă, de unde știi cum m-aș purta într-o astfel de împrejurare? De vreme ce nu s-a întîmplat nimic… — Nu s-a întîmplat nimic, desigur, îi rupse atunci îndată vorba Glogovan, plesnind nervos frînele. Asta-i marele noroc, marele ascunzător al nepătrunsului. Dar dacă întîmplarea n-are de lucru, și într-o bună zi dezvăluie totul pe neașteptate, atunci te sperii de ce-ți arată. Nu s-a întîmplat nimic, zici? Degeaba… a fost de ajuns să-ți aud vorbele, ca să știu cum te-ai fi purtat… atunci. Și în ureche păru că-i răsună, cu sonoritatea de cristal a glasului ei, riposta aceea care îl făcuse cu cîteva seri înainte să tresară de indignare și groază: „Ce aș fi putut să fac?” Le auzea și acum atît de clare cuvintele acestea, așa cum auzea tropotul cailor și rostogolișul roților, și ele îi plesneau timpanele cu răutatea lor triumfătoare. Într-adevăr, ce ar fi putut face în fața împrejurării irezistibile, mai tare decît voința și puterile ei? Glogovan nu găsea nici un răspuns la această întrebare, care îi părea uneori atît de stupidă și atît de nefirească și care îl muncea totuși cu stăruința ei neîmpăcată și corosivă „Ce aș putea să fac atunci?” I se părea că în vorbele acestea ea a învăluit o bucurie ascunsă, curiozitatea vagă de a-l vedea zdrobit de furie neputincioasă, în fața neprevăzutului teribil, înaintea căruia nu există putință de opunere. Fantoșa îl privea, zîmbind compătimitoare, lăsîndu-și trupul legănat de hurducăturile și destinderile arcurilor. — Cît de copil ești, spuse ea la urmă, ridicînd din umeri cu un aer neînțelegător. Ne certăm pe închipuiri! Apoi, urmărind cu atenție pe spinarea calului din față împletitura frînelor, murmură pe gînduri: Ai, desigur, mare dreptate. Întîmplarea le dezvăluie într-adevăr pe toate. Dar pe noi ne-a cruțat pînă acum. Și pînă cînd nu va veni să ne îmbrîncească, haină și neînduplecată, pe unul. de lîngă celălalt… nu ne e îngăduit să… Cine știe, poate atunci cel care se arată mai plin de virtuți acum se va purta mai nedemn… și tocmai cel care se arată mai voinic va fi mai laș… Dar numai atunci ne vom putea încerca puterile. Micșoră ochii, concentrîndu-i în aer, într-un punct fix, care se porni, modulîndu-și goana după mersul cailor. — Vom fi eroi? Vom sucomba în fața teribilei împrejurări? Cine știe? E cutremurător și într-un caz și într-altul. Și iată de ce trebuie să ne bucurăm că suntem departe de ea… — Să ne bucurăm, așadar, strigă el, și hățurile plesniră din nou deasupra spinărilor mobile ale celor doi cai. Să ne bucurăm de marea fericire că nu știm ce ascundem fiecare în pielea noastră. Ura! Trăiască! Vino să te sărut, iubita mea, înainte de a te cunoaște… — Poți să fii ironic cît vei vrea. Așa e, cum spun eu. Dacă Dumnezeu va fi bun cu noi, ne va ajuta să nu ne întîlnim niciodată cu ea, ne va ajuta să trăim ascunși unul de altul. Deunăzi, numai am trecut pe aproape și tot… și totuși… Fantoșa tăcu deodată și ochii i se holbară. — Uite-l, șopti ea înfiorată. Glogovan ridică privirile. Un soldat scurt, dar grozav de pieptos, ieșise chiar din îmbucătura drumului de cară și aștepta liniștit docarul. — Întîmplarea! șopti în glumă Glogovan, dar simți cuvintele ce mai avea de spus topindu-i-se în gît și pipăi revolverul. Zîmbi totuși, cînd văzu pe Fantoșa strecurînd îngrijată mîna în poșetă. — Stați, strigă soldatul ridicînd mînile în sus. Era descins și pușca din spate-i nu prea părea militărească. Glogovan încetini mersul cailor. — Oprește, boierule. Cine sunteți dumneavoastră și unde vă duceți? — Dar dumneata cine ești? întrebă el autoritar, trăgînd totuși de hățuri. Soldatul răspunse cît se poate de prietenește: — Apoi eu sînt post fix aici, c-avem ordin… Și pentru că Glogovan îi examina bănuitor îmbrăcămintea suspectă și pușca de vînătoare din spate: — Sîntem milițieni, din sat, de la Merușeni. Ne-a luat de la muncă, boierule, și ne-au pusără prin codru să vedem cine trece. — Eu credeam că ești întîmplarea, glumi Glogovan cu jumătate de voce, privind încurajator la Fantoșa. Eu sunt proprietar aici la Glogovani, mă băiete. Ai fi putut înțelege doar de la început cu cine ai a face… — Așa ne-a dat ordin domnu plutonier de jandari, boierule, nu trebuie să vă supărați. Oricine-o trece, fie cine-o fi, să arate dovadă precum că cine este. Glogovan îl examină încă o dată de sus pînă jos. I se păru că ochii militarului alunecă de sub privirile lui. Avea însă arma în bandulieră și mîinile îi erau goale. Lăsă deci frîul și începu să-și cerceteze buzunarele. — Păi, ce să-ți arăt eu dumitale? Vreo scrisoare… ceva… Soldatul se apropiase de tot de docar. Glogovan despăturea o hîrtie timbrată, un act pe care-l încheiase cu omul lui de afaceri. — Să iertați, săru’mîna coconiță, se adresă postul fix Fantoșei, cu o lucire stranie în ochi. S-a întors lumea pe dos de la război încoace. Hoți, tîlhari, în toate părțile. Mișună ca lighioanele… Gura i se lărgi rînjitor și ochii o măsurară fugitiv. — Uite aici, mă băiete! Îl întrerupse Glogovan. Asta e uri act, cum să-ți spun… un zapis… Soldatul căută cercetător hîrtia desfăcută, întinzînd liniștit mînile spre ea. Și dintr-o dată, dintr-o mișcare bruscă și sigură, încleștă degetele voinice pe brațele lui Glogovan. Îl tîrî jos dintr-o smuncitură. Căzutul simți numaidecît genunchiul banditului strivindu-i pîntecele sub o apăsare de neîndurat. O șuierătură scurtă; vreascurile pîrîiră parcă speriate. Apoi răsună o detunătură slabă, ca pocnetul unui pistol de copil. Glogovan înțelese că Fantoșa se apără de celălalt, de vlăjganul uriaș, îmbrăcat țărănește, care țîșnise pe neașteptate din tufiș. Un capăt de frînghie îi zvîcni dinaintea ochilor, în vreme ce un pumn al soldatului îi cotrobăia pe dedesubt. Frînghia îl încolăci îndată peste brațe, peste pîntece, peste picioare, ca pe un pachet. Fu trîntit în fundul docarului, care porni aproape în aceeași clipă. Și tot în aceeași clipă banditul care îl legase se aruncă dintr-un avînt asupră-i, căzînd peste el ca o pasăre de pradă. — Vă dăm tot ce avem, și cal și trăsură, gîlgîi Glogovan înăbușit. Ce mai aveți cu noi? Banditul nu răspunse. Docarul fugea cu o repeziciune uimitoare, hurducîndu-se pe hîrtoape, pîrîind și plesnind din încheieturi ca o haraba, lovind cu putere amețitoare pe Glogovan în moalele capului. De sub picioarele hoțului, care-i sfîrșise de golit buzunarele, vedea nuiele lungi, înfrunzite, plecîndu-se deasupră-i rînduri-rînduri, înălțîndu-se apoi cu aceeași grabă. Sus de tot, în nepătrunsul albastru, un nor alburiu părea că fierbe, învîrtindu-se pe loc. Un singur gînd mai dăinuia acum în capul lui Glogovan: „De ce nu m-au ucis de îndată, dacă aveau gînd să mă omoare?” Dar la o cotitură scurtă, capul îi fu izbit cu atîta putere de scîndura docarului, că și gîndul acesta îi porni în vîrtej, ca și norul de deasupra. Loviturile începură să urmeze apoi cu nemiluita, din ce în ce mai puternice, mai îngrozitoare, alungîndu-i orice gînd nou. Glogovan încercă zadarnic să se miște din poziția ucigătoare: banditul îl ținea strîns în cleștele genunchilor. Abia într-un tîrziu strînsoarea de fier se destinse. — Acum poți să te duci dracului! auzi el mormăind pe soldat. Și înainte ca să apuce să se înspăimînte, fu repezit peste muchea docarului. Căzu pe spate, într-o groapă de bulgări sfărîmați, tari ca molozul. Cu puțin n-a fost să-i apuce piciorul roata din urmă. Rămase cîtva înghemuit în groapa de bulgări aspri care i se înfigeau în piele. Privea uimit cerul nemaivăzut de albastru, pe care nourașul învîrtitor se potolise și se destrăma ușor în fire de tort, ce se topeau în amețitoarea nesfîrșire. Asculta cum tîmplele i se potoleau; scîndura docarului parcă-l pălea încă, din ce în ce mai slab, mai alinător. Avea impresia unui ecou care se pierde necontenit prin sine însuși în prăpăstii. Cu cele din urmă zvîcneli ale capului, o fericire neînțeleasă îl năpădi deodată, de-a valma cu toate gîndurile care îi rămăseseră acățate pe privazul cugetului, cînd scîndura docarului îl izbise. Asta a fost tot. A scăpat! Frînghia cu care era legat nu fusese înnodată; își aduce bine aminte. O va putea desface așadar la prima mișcare. Bandiții îl aruncaseră aici, atît de departe de drumul mare, ca să-l încurce prin codru. Pînă să dea acum de veste c-a fost jefuit, aveau destul timp să ajungă la bîlci, la Rîureni. O mînă izbuti în sfîrșit să se descurce de sub împletitura frînghiei, restul fu treabă de un minut. — Fantoșa! strigă el biruitor, fiind sigur că ea trebuie să se afle aruncată la fel, pe undeva, pe aproape. Niște hoți așa de grăbiți și de metodici, cari n-avuseseră nici timp să-i omoare, numai de dragoste n-ar fi putut sta, fără îndoială. „Aștia-s hoți deștepți, care își înțeleg meseria” gîndi Glogovan admirativ, vroind să înlăture orice posibilitate de replică cugetului său, întotdeauna nesuferit de îndoielnic. „Dar dacă o fi aruncat-o în urmă?” Spre stînga, de unde veniseră, drumul se desfăcea în două: la dreapta cotea pe după troiene verzi de tufă. Glogovan se lumină: fără îndoială, Fantoșa trebuie să fie chiar după acest tufiș. Înainte de a sfîrși gîndul, a și ajuns la cotitură, iar buzele îi frămîntau cuvintele de întîmpinare: — Întîmplarea, Fantoșa, ai văzut-o? Ea a fost… Dar abia acum se dumeri bine de ce hoții l-au adus pînă aci. Se trezi într-un fel de luminiș, lunguieț și umflat într-o parte, pe care se înnodau sumedenie de drumeacuri, poteci și potecuțe. Și toate dispăreau de la prima aruncătură de ochi, ascunzîndu-se printre tufărișuri sălbatece și abundente. El strigă din toate puterile și pădurea îi duse strigătul pînă în depărtări. Dar nici un răspuns nu veni de nicăieri. Porni aiurit pe drumul care i se păru mai larg. Trecuse mai bine poate de un ceas de mers. Și iată, i s-a părut sau a văzut într-adevăr un vestmînt alb ferindu-se pe după un dos de copac. — Fantoșa, strigă din toate puterile pieptului. Nici un răspuns. O clipă, două: nici un răspuns. — Fantoșa! Și iarăși nici un răspuns. Nu poate fi ea. Doar distanța pînă la copac e destul de mică. Și cu toată vocea lui stîlcită, a strigat destul de lămurit, cum strigă și acum: — Fan-toșa! Și nimic, nici un răspuns. Totuși e cineva acolo, cineva care poate spune dacă docarul a trecut pe aci, ori nu. Glogovan ezită să se urnească, dar vestmîntul alb apare iarăși de după copac. Stă cîtva nemișcat, ascuns pe jumătate, apoi pornește. Și inima lui se zbate acum ca un cîine sălbatec în lanț, la vederea zdrențelor care înaintează. O recunoaște. Și înțelege totul. Era de înțeles totul, dcaltminteri, numai din șovăiala ei de a se arăta. Hainele sfîșiate de pe dînsa și zgîrieturile adînci de pe față spun de-a fir-a-păr ce se întîmplase. Ea vine cu pas tot mai grăbit, de ce se apropie de dînsul. Și la oarecare distanță, se oprește, izbucnind într-un plîns zgomotos, puternic. O fixează cu ochi măriți, nemișcați, strivit de grozăvia, de elocvența spectacolului. Pieptul îi fierbe în clocot, dinele din inimă se frămîntă să smulgă cușca din temelie. E gata să izbucnească, și buzele pe care le strîngea cu desperare se mișcă necontenit, ca unui copil căruia îi vine să plîngă. Dar nu poate articula un sunet, iar ochii căscați descopăr pe gîtul înalt și alb o vînătaie adîncă. Se apropie. Se cunoaște perfect tiparul unui deget gros și scurt, cu unghie voinică. Pe buza de deasupra, urma unui colț de fiară mustește roșie întunecată ca o picătură de vin negru. Și lupta îndîrjită, inegală, între o femeie și cele două sălbăticiuni de pădure, i se limpezește deplină, amănunțită. Un fir îl scutură ca destinderea înfrigurată a clipei din urmă. Iar zbuciumul plînsului ei e atît de puternic, și atît de sincer e accentul suspinelor! Subțire și firavă, o biată coardă omenească, tremurînd sub apăsarea întîmplării de nerostit. Furișe și stîngace, Glogovan simte toropeala milei încropindu-i ușor-ușor sufletul. Mîna lui o cuprinde mîngîietor, vorbe de alintare îi scapă nedibace printre dinții încă strînși. Cu cel dintîi cuvînt al lui, suspinele o năpădesc și mai furioase, se îngrămădesc fără noimă în fărîma de trup, o înăbușe. Apoi se opresc deodată; ea îl privește mirată, neînțelegătoare, uimită, prin ceața lacrimilor. Vorbele lui sunt atît de bune acum, sunt ale unui părinte bun care își mîngîie copilul. Dar în dosul lor, Glogovan simte îndată curiozitatea mușcîndu-i sufletul. O mîhnire subită îi cășunează acolo, în adînc. Ce-l privesc pe el cele întîmplate, de vreme ce ea s-a purtat astfel! Ce-a fost s-a petrecut fără voința ei, e ca și cînd n-ar fi fost nimic. Și totuș e ceva, acolo, înăuntru, care vrea să știe totul pînă la ultimul amănunt. Poate, desigur, pentru a nu mai rămîne nici o îndoială, nici cea mai mică umbră de îndoială că voința ei a rămas curată, că e profund răzvrătită, pînă în cea din urmă fibră, împotriva împrejurării oarbe și triviale prin care a trecut. Dar atît și nimic mai mult. Întrebările pornesc așadar indiferente, ascunse în cuvintele cele mai frumoase, cele mai prietenești. Iar răspunsurile ei se feresc la început, în ocoluri largi, concentrice, cari se strîng din ce în ce mai mult apoi, pentru a-i zugrăvi în sfîrșit totul, în cîteva semne de aprobare, în cîteva gesturi de groază. Căci scena luptei o reface el, aducînd, din creierul răvășit de nebunie și curiozitate, bucățică cu bucățică, toate fațetele cu putință într-o astfel de împrejurare. Ea nu face decît să nege ușor din cap, sau să încuviințeze prin imobilitatea sfîșietoare a privirilor a doua oară înspăimîntate. Pînă în clipa din urmă, cînd ghearele brutei i s-au înfipt în gît, a rezistat cu toată puterea furiei și a tinereței. Degetele apăsau însă atît de tare, intrau atît de încet și atît de sigur și de adînc în carne, că mînile ei bîjbîiau degeaba în aer. Și atunci, în fața clipei din urmă… a fost peste puterile ei… Genunchii i s-au împleticit de la sine; și, cu cel din urmă pic de cuget, a crezut că prefăcîndu-se moartă… Aci Fantoșa s-a oprit, privindu-l rătăcită. El a înțeles însă îndată gîndul care a oprit-o. Căci povestea era ajunsă la oea din urmă răspîntie. Ea putea continua: „și astfel, banditul a renunțat atunci»… În ochii Fantoșei scînteia stranie s-a aprins și mai mult: ei sunt acum două diamante care varsă focuri de lumini. Glogovan așteaptă înfrigurat, cu privirile legate de buzele ei. — Ș-atunci? întrebă el. — Atunci… răspunde ea… și izbucnește iarăși în plîns. Sinceritatea aceasta ar trebui să-i placă lui Glogovan; el înțelege că ar trebui să-i placă și totuși figura lui exprimă acum dezgustul cel mai deplin. Ea vede și-și acoperă fața cu amîndouă mînile: mașinalicește, cuvintele de mîngîiere izvorăsc iarăși din glasul lui; dar amîndoi înțeleg bine cît sunt de nepotrivite, de falșe și abia pot să ascundă mînia surdă care se înfășoară în ele, ca într-un văl transparent și zdrențuit. — Să lăsăm, Fantoșa, e stupid să mai continuăm. Înțelegi, e scîrbos. Tu nu strici nimic, biată femeie, și te-ai purtat cum trebuie… dar e așa dezgustător că nu mai putem continua… Soarele apunea parcă la marginea pădurii și părea printre copaci o grămadă imensă de jărăgai topit, scăzînd pe nesimțite, ascunzîndu-se pe îndelete în pămînt. Porniră atunci într-acolo, căci conacul era chiar la apus de codru. El mergea acum repede, stăpîn pe puteri nouă, neașteptate. — Să lăsăm, să lăsăm, e așa de scîrbos; ce puteai la urmă să faci?… Între moarte și viață… ar trebui să fiu nebun ca să-ți pretind… Ea se aținea după dînsul, șchiopătînd, împiedecîndu-se de buturugi, alergînd să-l ajungă și scîncind ca un copil care a fost pedepsit. — …Vom povesti, desigur, cum am fost atacați… aruncați în mijlocul pădurii… dar încolo nimic, înțelegi… Fantoșa… absolut nimic… Numai noi doi… vom ști… ai făcut totul, tot ce se putea… dar în fața morții… oricine… dar nimeni, nimeni nu va ști și asta e de ajuns… ei vor asculta poveștile noastre înflorite… căci trebuie să povestim, să inventăm… și vor crede… ne vor crede doi eroi… și noi ne vom uita unul la altul și vom surîde… De bună seamă trecuse demult, foarte demult de miezul nopții, căci lor li se părea vecie de cînd umblau prin întunericul de moarte. Parcă se îmbătaseră de oboseală; călcau strîmb ca doi beți, se împiedicau la fiecare pas, se izbeau unul într-altul, se răzlețeau pentru a se ciocni iarăși. — Vom rîde că i-am înșelat… Înțelegi?… și nimeni nu va ști că mințim… așa de sfruntat, nimeni, decît tu… care-mi vei zîmbi atunci… cu zîmbetul tău, cu zîmbetul acela al tău… Se opri deodată în loc, apucînd-o brutal de mînă. Și o privi cu toată puterea ochilor lui, în cele două pete mari pe cari le făceau ochii ei în noapte, ca două pete de cerneală… — Și cine îmi va spune atunci… dacă tu-ți vei rîde de ei… sau… sau de cel care nu va mai ști ce să mai născocească… Amețită cu totul, ea nu înțelegea nimic. Privea nedumerită, lipsită de orice pricepere, spre tavanul foșnitor al peșterii de frunze prin care se tîrau de atîta vreme. O zgudui cu putere: — Ascultă, ascultă ce-ți spun… Ea se lăsa moale în mîinile lui ca un pachet de boarfe. O împinse scîrbit și ea îngăimă plîngător, abia auzit: — Cînd se mai sfîrșește? — Ce să se sfîrșească? Codrul? Noaptea aceasta neagră? Ar putea oare să se sfîrșească vreodată? — Niciodată nu vom mai ieși din pădurea asta, din noaptea asta, știi tu? Ea va ține mult, mult de tot, totdeauna, oricît s-or sfîrși copacii, oricît s-ar face ziuă… — Înțelegi tu? de-acum va fi veșnic noapte și codru… Dacă ar fi fost cît de puțină lumină, ea s-ar fi speriat desigur de mărimea exagerată, de privirea sticloasă a ochilor lui. Dar oricît îi despărțea[u] pentru moment gropile, rădăcinile și ierburile încîlcite, ea bîjbîia după el prin întuneric, se ghemuia într-însul înfiorată și zăpăcită. Nimic din ce vorbea Glogovan nu-i intra în urechi. O secundă încă de apăsare și totul s-ar fi oprit aici. Tot, chiar și zîmbetul acela al ei, zîmbetul acela al cărui înțeles adevărat numai el îl va ști… totdeauna, toată viața… — O secundă numai, Fantoșa… dar tu, tu n-ai avut tăria să mergi pînă la capăt… singură n-ai avut tăria… Rămase iarăș locului, tremurînd, apucînd-o de mînă. Ce înseamnă învălmășeala asta în gîndurile lui? O pădure… docar… hoți… ea a fost… a fost siluită… de ce nu și…? cine ar putea ști dacă… hoții sau… Glogovan nu mai poate asculta mai departe glasul acesta sălbatec, revoltător, care îi șoptește de-acolo, dinlăuntru. El scutură din cap cu energie. Așa ceva e cu neputință! Doar ea a făcut totul… Tot corpul îi tremură apucat de friguri… Trebuie să fie curat nebun… Dar e monstruos… dar voința ei a fost fără prihană, fără pic de prihană… dar ea a rezistat pînă la cea din urmă clipă… o singură clipă mai mult de apăsare și totul, totul ar fi fost stins, orice zîmbet… și pe gît stă încă urma degetului scurt și gros și noaptea e neagră… codrul… cine ar putea bănui… — Du-te, Fantoșa, fugi… Dar ea se înfige într-însul, i-e frică de codrul negru cu miros muced de peșteră, și atingerea lui numai îi mai aduce aminte de viață… O împinge înainte, și grumazul ei alb parcă strălucește. În ochii lui e atît de strălucitor, că-l orbește și distinge perfect urmele degetelor patrate. Uite, și pe ceafă… Cine ar bănui în împletitura aceasta de degete, de vînătăi… Și gîtul strălucește ca un zîmbet… neînțăles, viclean, rău… toată viața… Mîna i se întinde, dar tremură așa de tare și e așa de grea… cu neputință s-o ridice. Și degetele, cum îi tremură!… „…ca o leoaică… a luptat ca o… șuieră acum ascuțit vocea lui înfiorată și prelungă ca un vînt ce trece pe departe, dar astea toate nu pot șterge colțul… colțul fiarei pe buză… acolo… Ei nu vor ști nimic, dar eu… Semnul… mic și groaznic…» — Fantoșa, ce-ai făcut? Auzi, ce-ai făcut?… izbucni în cele din urmă, cu toată puterea glasului, izbutind, în sfîrșit, să frîngă în coate cele două mîni, amorțite parcă de ger… Cum ai lăsat… Și tot în aceeași clipă, ea strigă, oprindu-se deodată: — Mihai, ai văzut… În oprirea-i bruscă, el s-a izbit cu putere de dînsa, împingînd-o cîțiva pași înainte… — Mihai… o vezi?… lumina… — Ce-ai făcut cu mine, cu liniștea mea? bolborosește Glogovan greoi, neștiind ce să facă cu mîinile care i se bălăbănesc în aer fără rost. Și deodată ea dă un țipăt lung, sfredelitor, un chiot nesfîrșit de bucurie. — E chiar la noi, Mihai, conacul, uite!… lumina din turn… uite ferestrele noastre… S-a năpustit oarbă, înainte: zadarnic îi pun piedici împletiturile de ierburi, zadarnic crengi tinere i se pun de-a curmezișul, zadarnic tufișuri ghimpoase o trag de haine înapoi. El o urmează mașinal, zdrobit; mîinile i-au căzut de-a lungul corpului și acum el e copilul care o urmărește docil, biruit. — Suntem la noi, Mihai, la cuibul nostru… Au ieșit la lumină. Căci față cu noaptea neagră în care au bîjbîit pînă acuma, lumina stelelor e o adevărată feerie. Între cele două brațe ale codrului, negre, greoaie, întinse la nemărginire, catapeteasma cerului strălucește de podoabe, și Glogovan privește aiurit risipa de candele pe bolta giganticului templu. Ochii lui caută uimiți la Fantoșa. I se distinge așa de bine figura! Ea merge cu pași mari, regulați, siguri și din ce în ce mai grăbiți. Și s-a făcut atît de înaltă acum! O privește lung; pe fața ei e cea mai deplină seninătate… Dumnezeule, ea zîmbește… Codrul e în urmă de tot. Pe fondul nopții, conacul cu acareturile lui se desemnează ca o turmă somnoroasă de bivoli antediluvieni. Două ferestre strălucesc prietenoase pe silueta unui turn: e camera lor de culcare… Dar ochii lui Glogovan clipesc acum străini de orice înțălegere: acolo, înăuntru, el bîjbîie necontenit în noaptea înfiorătoare a codrului nesfîrșit. Iar dinainte-i, zîmbetul vesel al Fantoșei, ce se tot întoarce să-l îmbie, parcă sare din loc, în zboruri scurte, amăgitor și zglobiu, ca o libelulă.


content:
Se lăsă pe banca grădinei publice, ca după o fugă zdrobitor de lungă, fără răgaz și fără ogoire, ca atunci cînd te alungă din urmă o spaimă de moarte. Și totuși nu fugise deloc. Iar ochii nu arătau cît de puțin expresiunea aceea minunată de mirare și de nebunie pe care le-o dă groaza. Dimpotrivă, ochii lui mari și copilăroși păreau acum uscați și scurși, iar pleoapele pleoștite îi dau o înfățișare de plîns. În vreme ce se ștergea cu batista de sudoare, buzele îi șoptiră de mai multe ori: „În sfîrșit!” Și chiar mai tîrziu, cînd gîndurile îi zburară departe, buzele șopteau la fel: „În sfîrșit, în sfîrșit!” Era îndată după prînz și grădina nu prea era populată. Însă pe băncile răspîntiei umbroase de alei tot se odihneau cîțiva. Uneori un pas rar și legănat de femeie făcea să-i crească privirile. Dar își spunea numaidecît:,,în sfîrșit!” și ochii reveneau la loc, ca sub vraja unui cuvînt sibilic. Iar pleoapele se pleoșteau din nou și cearcăne de tristețe se lărgeau tot mai mult în jurul ochilor scurși. Cei de pe băncile alăturate nici nu-l vedeau. Unul își lăsase capul pe dunga răzămătoarei pentru a da drum înainte pîntecului rotund; altul, cu capul într-o mînă și cu cotul pe-un genunchi, desemna cu bastonul cercuri și litere în pietriș; al treilea zîmbea în gol; iar o domnișoară se prefăcea indiferentă și-și întorsese puțin spatele, crezîndu-se fixată de toți patru. Bîrnea era cel mai tînăr și mai elegant dintre toți; chiar poate singurul elegant. Și domnișoara, lui, de bună seamă, vroia să-i atragă luarea-aminte cu atitudinea ei indiferentă și înțepată. Dar Bîrnea urmărea îndobitocit pe pietriș jocul umbrei dantelate, pe care alergau de colo pînă colo, în continuă adiere a sălciilor, pete micuțe de lumină, ca boabe de argint-viu. Își aminti că acum două săptămîni urmărise, tot de pe banca aceasta, tremurarea aceleiași broderii de umbră și lumini, îndobitocit de aceeași povară, care astăzi îi împinsese pasul încoace. Dar atunci mișcătoarea priveliște îi adusese aminte picăturile de strălucire pe care soarele după-amiezelor le stropea prin invizibilele găurele ale transparentului în odaia părăsită, pe tapetul vînăt al peretelui din fund, pe tăblia divanului și chiar pe picioarele și pe hainele lor. Uneori chiar pe obrazul palid al Madei. El vroia să șteargă cu un sărut pata de lumină, dar pata abia după nenumărate sărutări se muta pe umărul rotund și negricios și, de acolo, cu mari sforțări, gura lui lacomă abia putea s-o alunge pe tăblie. Acum două săptămîni, a fost de ajuns atîta — amintirea aceasta numai — ca „hotărîrea” lui nestrămutată să-i fugă din minte ca și o pată de lumină. „Dacă va veni, ei bine…” și-a zis atunci. Și vedenia ei a și apărut de după boschete, aprinsă de gîndul care-l ardea. S-a apropiat cu mersul ei rar și legănat și cu zîmbetul ei supus și stăpînitor. S-a așezat alături de dînsul și i-a pipăit mîna. Abia atunci el a înțeles cu frică și bucurie că-i ea într-adevăr. Și-a văzut pe gîtul ei o pată de lumină… și-n grădina publică nu mai era nimeni afară de dînșii; iar pata de lumină rîdea cu hohot pe gîtul negricios… Bîrnea se cutremură și gemu. Domnul care scria litere pe pietriș ridică puțin capul, îl măsoară pe fugă și se cufundă iarăși în calculul arhimedic. Domnișoara, plină de cel mai adînc dispreț, se întoarce de tot cu spatele. Bîrnea fixează rondul de boschete care acopere portița pe unde a venit. Și se simte atît de sigur de sine, atît de hotărît, că amintirea care l-a făcut să geamă îl face acum să rîdă. Privește în direcția portiței și-și șoptește vesel și totuși furios, de surîsul sigur de izbîndă, pe care-l preghicește pe buzele celei ce va să vină… cînd va fi la trei pași de bancă: „O ridicare militărească, un pas milităresc, ferm, hotărît și repede… și nimic, nici o privire în urmă… o tărie de războinic”… …Petele de lumină au dispărut de tot de pe pietriș, broderia de umbră s-a destrămat, pe băncile răspîntiei s-au mai așezat doi trecători și o bonă cu copilul. Dinspre boschete nici un adevăr, nici o arătare; ba întru tîrziu de tot un servitor cu un coș gol și cu papuci ce plesnesc supărător pe alee, împroșcînd pietricelele. Bîrnea răsuflă adînc și șuierător. Pe figura lui o încordare de temut. Se ridică și pornește. Și nimic milităresc în ridicarea, în pornirea, în pasul lui. Grumazul și spinarea-i sunt acum covîrșite de-o povară neasemuit mai grea decît cea care îl doborîse pe scîndura verde și vîrtoasă. În cafenea parcă s-a spart un obuz, atît e de mare înecul de fum. Prin ceață se aud clinchete de cuțit în pahare, zumzet molcom de discuții, străpuns arareori de-o comandă sau de-un răspuns categoric de chelnăr, game de rîset… Prin norul de tutun becurile înseilează încolăcituri de foc; rîme luminoase în borcănașe de cristal. În fund, domnișoara de la casă, cu pieptănătura neagră, încercuită de-o diademă cît o coroană, conduce cu gesturi suverane serviciul de pe tronul de sticle colorate și pocale uriașe. În răstimpuri oblăduie mesele cu privirea furișă și ispititoare. — Un coniac! Bîrnea e la al zecelea. Iar Gogu Gorăscu îl măsoară 1a rîs. — …de două săptămîni? — De două săptămîni. — Și n-ai mai văzut-o tu, de-atunci? — De-atunci… — Tu, Bîrnea…? Un domn s-a apropiat de masa lor; a cerut voie să ridice ziarul înfășurat pe-un bețișor și, fără să aștepte răspunsul, a pornit cu el, fluturîndu-l ca pe un steag. — De două săptămîni zici?… Gorăscu izbucnește într-im rîs subit și sonor, pe care-l continuă fără nici o modulare și-l oprește tot așa de brusc. — Imposibil, Bîrneo… — De-ai putea vedea cît senin e în sufletul meu!… Sunt liber, liber, liber, scumpule! Numai de aste două săptămîni mi-a fost teamă… dar ele au trecut așa de lin, așa de alinător, ca un rîu potolit… Acum s-a terminat! Acum pot striga: liber, liber, liber! — Și ea n-a mai venit în grădină… ca atunci… — N-am mai așteptat… — Ți-ai ridicat și bagajul? — Cufărul, tot… Împachetam chiar în toiul discuției… Le-am și adus; sunt sus, aici, la hotel… — Și acum redeschizi procesul? — Ce? Procesul s-a terminat… !?.. — Nu știi? Sentința era de două luni definitivă… Mai rămăsese transcrierea… — Și ai transcris? Bîrnea privește cu ochii rătăciți spre domnișoara de la casă, pe care reflexul borcanelor de sirop o scaldă în purpură și vis. În revărsarea aceasta roșiatică, cum seamănă la ochi cu Mada! Parcă ar fi în serile lor de iarnă, cînd dădeau drumul becului cel roșu. — Cu siguranță că n-ai transcris… spune drept… — N-ai avut curaj… așa e? Bîrnea se scutură ca de-o ispită. Și parcă împinsă de voința lui, domnișoara de la casă și-a ridicat ochii deasupra reflexului purpuriu, în lumina mare și adevărată a tuturor becurilor celorlalte, albe. Este o alta și nu seamănă deloc cu Mada… și e frumoasă și sunt atîtea altele frumoase… și mai frumoase… — Am transcris… — Ai… Minți!… Și Gorăscu dă iarăși drum râsului său sonor și scurt: Minți… — Băiete, un coniac… Bîrnea privește cu ochii larg căscați ușa împătrită de la intrare, învîrtindu-se necurmat pe pivot. Are răstimpuri momentane de repaos, pentru a porni iarăși în jurul ei. Și la fiecare nouă învîrtitură, cîte-o figură necunoscută și banală e aruncată înăuntru ca dintr-un automat. Bîrnea urmărește cu luare-aminte aparițiunea acestor făpturi nocturne, care pășesc toate la fel, aruncînd priviri scrutătoare asupra meselor, zîmbind cînd au găsit pe cine căutau sau încruntîndu-se nemulțumite și pierind iarăși între aripile vînturătoarei de la intrare. Și simte vag că această forfotă începe să-l îngrijoreze. Iar Gorăscu s-a pus cu tot dinadinsul să-i scoată cu cleștele adevărul dintre buze… — Îți spun că am transcris, înțelege-mă odată… — Pe ce-ai tu mai scump?… Răspunsul șoptit al lui Bîrnea nu mai lasă nici o îndoială. Gorăscu s-a tras îndărăt, lipindu-se de speteaza scaunului, și-l privește cu ochi speriați. Bîrnea îl măsoară înciudat și ochii lui cresc de asemenea… — Nenorocitule, ce-ai făcut? — Ce trebuia să fac de mult, abia mai răspunde Bîrnea, căci doar ultimele cuvinte se avid groase, de bas; primele n-au fost decît conturate de buze… Bîrnea tușește acum ca să-și potrivească glasul, apoi adaugă: — În sfîrșit… s-a dus… Băiete, un coniac am zis. Și tăria și regularitatea cuvintelor din urmă îi dau curaj… Dar ochii lui Gorăscu îl privesc tot mai speriați și parcă și mai mult el se lipește de speteaza scaunului. Iar ochii lui Bîrnea au devenit de asemeni neobișnuit de mari. — Dar tu, tu tot o iubești… — Am transcris, îți spun… — Tot o iubești… Bîrnea izbește cu pumnul în masă. — Am transcris! Cei de la mesele vecine și-au întors capetele și el îi privește uimit, apoi rugător, parcă și-ar cere iertare. Celălalt îi dă răgaz un timp. Bîrnea încearcă să se strecoare din impas, însăilînd întrebări nereușite pe teme indiferente. Dar cînd îl socoti deplin recucerit de calm, Gorăscu își vîrî din nou colții. — Atunci de ce te mînii așa? — Nu mă mînii, dar sunt plictisit de tot de comedia asta… — Acum de ce vorbești așa îmbufnat?… — Ți-am spus: de plictiseală… dar vorba ta, putem vorbi și mai domol. M-ai surprins însă cu întrebările tocmai cînd admiram piciorușul acela… uite colo, sub masă, unde lasă acum chelnerul serviciul de ceai. Ea nu-i tocmai, tocmai… dar uite ce picior… — Mai frumos era al Madei. — Ascultă… știi… Cele două șiraguri de dinți ale lui Gorăscu au apărut în întregime dintre buzele despicate de rînjetul ironic… Pieptul celuilalt răsufla ca foalele. — Zici că ai transcris… de ce mai ești gelos? Dacă n-ar fi rostit cuvîntul din urmă, pumnul viguros care începuse să se încleșteze s-ar fi și lăsat cu greutate de ciocan în creștetul schilavului cicălitor. — Gelos? Ah… — Firește. Dacă n-o mai iubești, de ce te mai superi! Bîrnea îl privește neînțelegător. — În orice caz… nu pot… să dau voie cuiva să fie obraznic… — Ce te mai interesează pe tine? — Dar nu înțăleg ce te interesează pe tine? — Mada acum interesează pe toată lumea… Degetele lui Bîrnea se strîng convulsiv; ochii îi fierb. Pe Gorăscu îl vede parcă departe, departe de tot, dincolo de fundul sălei… Altfel, știut e că i-ar face capul una cu tabla de marmură a mesei. Celălalt înțălege că mînia e gata să se spargă și intervine grăbit: — De ce te superi? Și rînjetul ironic îi dezgolește iarăși șiragurile de dinți… O iubești… O iubești… Te-am pus la încercare… — Minți… Înțălegi, bolborosește celălalt răgușit, cu ochii holbați… Datoria mea însă… — Nici o datorie, ce datorie… S-a dus acum… Presupunem că astăzi m-aș fi întîlnit cu Mada și… — Ce?… Unde?! — Indiferent… Presupunem pe stradă…” — Nici o presupunere… unde? — Vai! cum o mai iubește… Gorăscu se oprește speriat el însuși de atîta îndrăzneală. Și acum se privesc amîndoi, răsuflînd adînc și greoi, ca doi luptători cari au încetat un moment trînta, pentru a reîncepe îndată, spionîndu-și mișcările, căutrnd pe furiș unde ar trebui să apuce, stăruind să ghicească intențiile adversarului. — Va să zică nu ești chiar așa de liber, dădu Gorăscu în clipă oportună lovitura de grație. Vezi, te-ai grăbit cu transcrierea. Covîrșit sub puterea loviturei, Bîrnea, puternicul Bîrnea lăsă capul pe mîinile proptite în masă. Și din pieptul potrivnicului porni rîsul sonor al triumfului. Un rîs totuși în care revenea necontenit o notă falșă, țipător de falșă… Lui Bîrnea nu putu să-i scape: „Canalia, nu arată așa de încîntat de constatarea lui, cum vrea să pară!” — Nu! izbucni el totuși din nou, atît de puternic, că privi singur spre mesele vecine, să vadă dacă nu-și întorc iarăși zecile de capete spre dînsul. Și înstrunînd glasul: Nu, nu, nu… nu-mi pasă… Du-te… Duceți-vă la dracu… Auzi, abia a așteptat nemernica… abia… Dar ce mă privesc pe mine toate acestea… — Ei, măi… nici n-am întîlnit-o, dragă, ce te pornești așa?… Am spus: presupunem. — Ei și? ce-mi pasă mie? — Mă rog, răspunde-mi lămurit; o mai iubești sau nu, ai transcris sau nu, putem… să-i… s-o… să-i facem curte sau nu?… — Cine? — Noi, ăștia, ăștelalți… Pentru a lua înainte mîniei, pe care o simte iarăși gîlgîindu-i în gîtlej, Bîrnea izbucnește el de astă dată într-un rîs voinicesc și vădit exagerat. Și exagerarea aceasta, ca și mînia însăși, ca și notele falșe pe care le ghicește și în rîsul lui, ca și, adineaori, în rîsul celuilalt, îl cutremură din nou de sus pînă jos. — Dragii mei, primiți binecuvîntarea mea. Duceți-vă diacului cu ea cu tot, dragii mei. Repeziți-vă la ea ca o haită des lupi… Ce mai mă pri… — Bîrnea, ia seama ce spui. — Tu n-ai văzut că eu jucai teatru, măi ticălosule? — Teatru? — Am vrut să-ți… am vrut să vă studiez lașitatea și nemernicia… Abia ai așteptat… abia ați așteptat… voi toți, că tu singur n-ai să ai noroc, asta ți-o spun eu… abia ați așteptat să… să… și v-ați și repezit… Toți, toți… — O iubești… o iubești. — Ia nu mă mai plictisi!… Du-te și… Ce tot mă întrebi… Spune-i ei; și… și… ai să vezi cum o să te dea afară… Și Bîrnea începu să rîdă, cu o putere fără seamăn și de astă dată cu toată sinceritatea, căci o amintire i se luminase în minte… — Crezi? făcu Gorăscu jicnit. Ei bine, îți voi dovedi contrariul… — Ho, ho, ho… ho… ho… ho… Lasă altuia misiunea asta, dragul meu… Phfff… o să te dea afară… — E vorba, dragă Bîrnea, tu nu mai ai nici un amestec… — Da, ești liber, pfff… Încearcă… ha… ha… haha… ho… ho… ho… ho… — Pentru ultima oară te întreb, făcu Gorăscu livid, sculîndu-se de pe scaun și întinzînd mîna… — Și eu pentru ultima oară îți răspund… chiar acum pleci direct acolo, nu? ho… ho… ho… mare dobitoc ești, scumpul meu… o să te țin minte toată viața… Cum mă încerca el să vadă… pfff… dacă e liber… pfff… să fie dat afară… Ha… ha… ha… Gorăscu mai zise ceva, dar totul fu înecat în hohotirile lui Bîrnea. Cînd ajunse la ușă, el trimese un sărut celui rămas și dinții i se dezghiocară din nou. Cînd fu singur, bucuria lui Bîrnea se ogoi îndată. În locu-i simți aceeași indispoziție de la început, bîntuindu-i sufletul ca o adiere de teamă. Privea necontenit ușa și ușa se învîrtea necontenit. Ce prieten nou va mai țîșni de afară să-l întrebe dacă e liber să-i curteze nevasta? Un domn cu cioc alb, încîrlionțat la vîrf și cu ochelari, a ieșit din vînturătoare, s-a oprit să scruteze sala apoi a întîlnit privirile lui Bîrnea și a început să-l fixeze cu o ardoare neobișnuită. A pornit spre dînsul . și. Bîrnea îl privește uimit. Și teama de la început îi adie și mai pronunțat în suflet. Ce-o mai fi vrînd și ăsta? Dar aproape de el, domnul și-a coborît ochii de miop, a părut că se dumirește, a îngînat iertare și a luat-o printre mese, cocoșîndu-se cercetător și cerîndu-și necontenit iertare. Iar teama din sufletul lui Bîrnea s-a prefăcut acum într-o jale amarnică, zbuciumătoare. Dinaintea ochilor lui se desfășurase într-o clipă covorul de nisip al unui pustiu întins, nemărginit. Nisip, nisip și gol, numai gol… Ușa se învîrtea fără repaos. Noaptea e albă și totuși nici stele, nici lună, nici zăpadă, nici felinare. Trebuie să fie însă grozav de tîrziu de vreme ce s-a închis și cafeneaua. Bîrnea își simte capul cumplit de greu. Ceva imposibil parcă i-a vîrît mîna prin pălărie și-l trage de păr, conducîndu-l. Distinge lămurit pătrățelele bazaltului prin negura alburie. De unde dracul o fi venind luminiștea asta, doar mai e mult de tot pînă la ziuă? De la o vreme nu vede decît un singur pătrățel. Își urmărește cu atenție vîrfurile ascuțite ale ghetelor, încercînd să-l apuce sub talpă, dar pătrățelul aleargă înainte, uniform și de neprins. Întețește pasul; pătrățelul se grăbește. Se oprește în loc; pătrățelul stă și el. Zădărnicia aceasta îl irită nespus. Într-adevăr, ce rost mai are mersul ăsta, cu un cap ca plumbul, care cu greu se mai ține să nu se rostogolească pe pătrățelul de bazalt. A… poarta e închisă la grădina publică! Ce dracu caută el pe-aci, doar de două săptămîni s-a mutat la hotel?… Gorăscu! Ce speță de imbecil! Ce deșirătură osoasă și fantomatică! Ce gură lipicioasă și ce dinți de știucă! Ce piele galbenă de pelagros. Imposibil! Imposibil! Și-și aduce aminte rîsul, obișnuitul rîs plin de venin al Madei: „Închipuiește-ți cine m-a cerut înaintea ta… Un prieten intim al tău, pe care-l surprind și acum privindu-mă pe furiș, căci atunci cind îl privesc in față face încă pe ofensatul! Închipuiește-ți pe Gorăscu… O… cînd mă gîndeam că buzele acelea lipicioase, care abia se desfac de pe dinți, s-ar fi putut lipi de ale mele… Ah, aer… aer…” Și rîsul veninos se pornea din nou la aceste cuvinte și lui îi făcea atît de bine rîsul acela cînd nu îndrepta spre dînsul limbele-i ascuțite de șarpe. De o săptămînă de cind umblă pe străzi. Pe ea n-a văzut-o niciodată. Pe Gorăscu de mai multe ori… Dar ce-au a face unul cu altul… Aș înțelege Prundeanu… O, da, ăsta ar fi cu totul altceva… Și apoi cu ce admirație vorbea Mada despre dînsul!… Însă Prundeanu are atîtea pe capul lui… Și Prundeanu e un atît de bun, un atît de devotat prieten… În seri tîrzii de nesomn și-l închipuie pe Prundeanu sărutînd-o. Ea se înfioară și se mlădie ca un lujer sub suflarea patimei. Și ochii lor negri încrucișează scînteieri de văpaie neagră. Nimic mai grozav, nimic mai arzător decît focul negru! Doi demoni frumoși, doi demoni negri, în lupta patimei demonice. Bîrnea ar suferi îngrozitor în fața acestei priveliști, dacă un zîmbet nu i-ar înveseli buzele la alăturarea apariției scheletice a lui Gorăscu de minunatul tablou. Dar toate nu-s decît fantome de insomnie. Orice cuget rece nu poate vedea decît cea mai desăvîrșită imposibilitate a acestor apropieri. Mada, amanta chiar a lui Prundeanu? Mada, lăsîndu-se trecută ca oricare alta pe răbojul cuceririlor nenumărate ale unui zvînturatic? Mîndria ei fără seamăn n-ar ceda nici celor mai năvalnice atacuri; afară numai de i s-ar dezgoli trupul doar din albele vesminte ale miresei. O, desigur, așa da. El însuși, Bîrnea, n-ar avea nimic de spus atunci. Soție a lui Prundeanu, după ce a fost a lui! O, desigur, desigur… Și, poate, cine știe… poate subt impulsiunea amintirei tîrzii… Doamne, Doamne, Doamne, ce gînduri… Ba asta chiar cu siguranță… Mîndria Madei nu se va lăsa zdrobită de mîndria celuilalt… mîndria Madci nu se va lăsa pînă nu va zdrobi mîndria celuilalt. Va fi o luptă titanică între acești zei geloși de puterea și frumusețea lor… Și el, Bîrnea, complicele… Căci altfel ar fi fără sens… El reprezintă acum trecutul ei, el face parte integrantă din persoana ei… pentru a-l intimida pe Prundeanu, ea va trebui neapărat să se refugieze în trecutul ei… Iar el, Bîrnea, obiectivul furiei geloase a celui care n-a știut să fie decît obiectiv de furioase gelozii. Cu siguranță, aceasta va fi… Binecuvîntată fii tu mîndrie a Madei, mîndrie blestemată de atîtea mii de ori! Și lui Bîrnea îi vine să moară de rîs, văzînd mutra stupidă a lui Gorăscu… El nu adoarme pînă spre ziuă, căci, în închipuirea lui ațîțată, el vede corpul brun al Madei, în amurgit, confundîndu-se cu desenurile covorului de culoarea cafelei, așternut pe uriașul divan cu tăblie. El crapă ușor ușa și intră cu fereală, căci acum este amantul. Și mîngîierile lui aduc din nou pe pielea ei fiorul renăscut al senzațiilor iarăș cunoscute… E atît de delicios tabloul acesta, că pe Bîrnea îl podidesc lacrămile cînd zorile îi descoperă fără milă, spre păretele opus patului de hotel, a cărui somieră scîrțîitoare o chinuiește de-o noapte întreagă: o canapea jupuită, un dulap vopsit proaspăt în negru, un lavoar de metal cu lighean alb, o găleată de lături, o pată de ploșniță strivită drept în mijlocul tapetului cojit. A făcut plata mestecînd încă, a tras de dușcă cele două pahare, cît mai rămăsese în sticlă, și s-a îndreptat spre garderobă fără să se uite într-acolo. Numai cînd a ajuns în dreptul lor, a salutat surîzător, privind pe Mada pe sub sprîncenele aduse strașină și a ieșit. Ar fi dorit să mai rămîie și să mai bea. Greșise însă. A crezut că ei chemaseră chelnerul ca să plătească, și ei îl chemaseră, dimpotrivă, ca să mai comande. Trebuia să iese înaintea lor. Va să zică, Mada… Însă cu care dintre ei? Grija și graba lui Gorăscu de a o servi; comenzile șoptite numai de dînsul la urechea chelnerului; bateriile reînnoite necontenit și așezate pe scaun alături de el, poruncile date lăutarilor unguri; cîntecul acela monoton ca pusta: „Cum iubesc eu, nu iubește nimeni”, la care ținea atît și care fusese repetat de vreo cinci ori; privirile triumfătoare și totuși prietenești care i le trimetea, ca și cum i-ar fi spus; „Vezi, m-ai provocat, acuma…” toate acestea ar fi putut să-l facă să creadă că moluscă asta este orînduitorul festinului. Dar e de necrezut… Prundeanu nu era. Ceilalți… care dintre ei? Brădescu, Stroilă, actorul acela și cellalt, cum îi zice, cu nume greu… Mehtupciu… toți șterși. Nu se poate, nu se poate. Deși fiecare ar fi avut mai mulți sorți decît Gorăscu. Nu, nu… Fosta doamnă Bîrnea a ieșit pentru domnul Bîrnea, Acesta este avertismentul, primul avertisment: Un prim avertisment poate fi dat și-n tovărășia unui Gorăscu… O, ho, ho, madam Bîrnea, fostă madam Bîrnea, treceți, treceți mai repede peste avertismente, mai repede, mai repede… Ajungeți la pedeapsa cea mare… deveniți doamna Prundeanu sau doamna cum veți voi… …și pe urmă… cînd și celălalt — de-al doilea — va trebui pedepsit, deschideți cutia trecutului… Ha, ha, ha, doamnă Prundeanu, sau poftim chiar doamnă Brădescu… atunci cînd mă veți găsi numai pe mine acolo, vă voi servi la rîndu-mi cu amintirea acestui prim avertisment. Ha, ha, ha, madam Brădescu sau chiar Stroilă… atunci …atunci… hi, hi, hi, vom putea să măsurăm în pace cît de teribile sunt pedepsele domniei-voastre… Bîrnea se plimba agitat prin întunericul trotuarului. Intrarea restaurantului împlîntă în noapte un cuțit de lumină roșiatică al cărui vîrf se încovoaie de tăria zidului opus. La fiecare învîrtitură a ușei împătrite el tresare… a! o pălărie rotundă, dar singură; a! o pălărie de damă, dar nu-i a Madei, a! un chipiu… Distanța pe care o parcurge de la un cap la altul, în plimbarea sa, ferind necontenit tăiușul cuțitului însîngerat, se scurtează din ce în ce de la un timp, și cu cît se scurtează, cu atît pasul său e mai repede și mai nervos. Iar ușa stă uneori neînvîrtită vreme îndelungată. Printre acoperișurile înecate în negrul cerului, fășt înstelate s-au lăsat parcă jos de tot. Cerul orașului sfîșiat de paratrăsnete; constelații rupte, o cale lactee zdrențuită, lumina înghețată a unui planet, cu un ochi mort căutînd să ghicească fundul străzei! Dar ușa se mișcă iar… a nu! un picol cu capul gol, poate pentru a chema o trăsură. Dumnezeu știe cît vor mai întîrzia aceia acolo. La urma urmei, ce-l interesează pe dînsul? Chiar Gorăscu fie! De ce nu ar porni-o acum încet spre hotel, cîntînd. Nepăsător și tare. Iar ea, ieșind să privească scrutător și în zadar, ca și planetul din ceruri prin funduri de întunerec, prin colțuri de ulicioare, prin ascunzișuri de firide. Să plece! Nimic, decît totala indiferență: nimicirea complectă, în gînd, a ființei ei. Aceasta este pedeapsa cea adevărată și unică. Restul, lașitate și decădere. Oricît s-ar ascunde de dînsa, pentru a nu-și descoperi — urmărind;o — curiozitatea, care-l distramă ca pe o cîrpă. Acum la ce o mai fi dînd tîrcoale pe-aici ca un vagabond lihnit unei case îmbelșugate?… Cînd ea întîrziază, pentru că știe că e așteptată… O, cu siguranță că ea știe; acum ca și într-alte dați… Bîrnea și-amintește cum totdeauna, în toate supărările lor, ea prevedea cu o precizie matematică orice mișcare, orice hotărîre a lui. Cum o auzea mîncînd singură în urma certurilor lor grozave; cum privea prin gura cheii și zărea masa doar cu un tacîm… și cum, mirabile dictu, în ziua cînd pornea de la serviciu spre casă, hotărît să se împace, găsea două tacîmuri. De unde știa ea intenția lui! De cîte ori n-a prelungit supărarea cu o zi sau două și de cîte ori n-a scurtat-o la fel? Însă oricînd, la termenul sortit, și numai la acela, a găsit două tacîmuri pe masă… O privea atunci uimit, înspăimîntat, și ea rîdea cu dinții aceia atît de albi, prin buzele cărnoase de coral; iar părul îi cădea în șuvițe negre și crețe pe figura neagră de vrăjitoare… Bîrnea privește încremenit spre păretele restaurantului și vede doi ochi negri sfredelind zidul și vede două șiruri de dinți dezlipite în rîs sarcastic. Aude clar în noapte: „Mai așteaptă, mai așteaptă!” Dar el nu e dispus decît la concesii mici. Bine, va mai aștepta pină ce ușa împătrită se va învîrti încă o dată. Dacă nici atunci… Și ușa se învîrtește, el trasare și inima i se zbate de-l doare… Ies alții, oameni străini, necunoscuți, bucuroși, rîzători, senini… „Mai așteaptă, mai așteaptă!» Și ochii din zid clipesc batjocoritori. O, acuma nu… numai pînă la întîia învîrtitură… Și ușa se învîrtește necontenit, grupuri vesele ies, unii cîntă. Picoli mici pier în noapte, de unde scot, ca dintr-un imens garaj, trăsuri cu vizitii negri; picolii. ca niște maimuțe sprintene, stau pe scară într-un picior și, drept în fața ușei învîrtitoare, bufnesc înăuntru, iar ușa se învîrtește cu furie oarbă în urma lor. Și alte grupuri ies, și alte cîntece se aud, și vorbe de duh și strigăte: „Angela, Angela…” Cine o fi Angela aceasta?… o fată bună, desigur, la fel cu celelalte, cu nume ca celelalte. Ce i-a trebuit lui o Madă, un nume așa deosebit, așa bizar, așa pervers? Mada… Cum au alții parte!… Și Bîrnea se plimbă agitat, cu capul vîjîind de gînduri, așteaptă hotărît de plecare orice nouă învîrtitură a ușei, și așteaptă… și așteaptă, într-una… căci doi ochi prin zid l-au pironit pe loc. În sfîrșit, iată-i! Întîi Mada. Apoi Gorăscu. Apoi ceilalți. Și Mada rîde zgomotos. I-a văzut o clipă pe muchia pumnalului roș înfipt în întunecimea străzei. Pe urmă, pumnalul fioros, cu vîrful îndoit de casa dimpotrivă, a dispărut ca vrăjit. Fuseseră deci ultimii în restaurant! În locul pumnalului au rămas cele două șiraguri de dinți rari, nocturni, ai felinarelor. Rîsul lui Gorăscu. Strada rîdea cu rîsul lui Gorăscu. Și rîsul acesta se prelungea peste întregul oraș. Iar Mada răspundea cu o poftă fără de seamăn rîsului acestuia. Ceva desfrînat și falș în rîsul ei. Iar Bîrnea parcă era tras cu o ață de rîsetele acestea, căci el era tîrît, cu toată încăpăținarea lui de a rămîne, după dînșii, spre celălalt trotoar. De ce s-au oprit la răspîntie? Ca să rămînă doar cu unul singur! Bîrnea simte că se înfurie; nu pe ea, desigur, ci pe el însuși, pentru că a lăsat să-i scape o tresărire. Ce-l privesc pe el toate acestea? Să se întoarcă pe loc și să dispară în noapte, să-și înăbușe în inimă curiozitatea. Și atunci va fi „tarele”. Ei, fie! să vadă numai cu cine rămîne. Atît și nimic mai mult. A, uite, cu Gorăscu! Deci, stînga împrejur… …Din cîțiva pași săltați, Bîrnea ajunge din urmă pe cei doi. Cu răsuflarea reținută și sărind în vîrful picioarelor. Ca o panteră sau ca un apaș fugărit, căci simte cum i se răsucește în inimă, usturător ca focul, cuțitul cel roșu de la intrarea restaurantului, redus la miniatură. Cei doi apucaseră pe aleea principală a gradinei publice, abia luminată. El se avîntă pe cărăruia laterală și paralelă, înecată complect în beznă. Acum poate să audă tot… să audă tot, tot… iar pașii lui nu se aud în iarba cărăruiei… iar dacă dă în vreo groapă, ei n-au decît să creadă că un șobolan s-a speriat de apropierea lor, sau vreo nevăstuică a căzut de pe cracă. O vede privind prin desișul ce-i desparte. Și o vede zîmbind, iar Gorăscu tace; Gorăscu e în partea cealaltă, iar ea întoarce capul necontenit încoace, spre desișul dintre alee și cărăruie, și zîmbește. Vrăjitoarea știe că el este aici. Vrăjitoarea știe. Poți să-l și săruți acum și nu voi crede, nu voi crede, vrăjitoare… Gorăscu scîncește. Bîiguie ceva, parcă ar cere de pomană. Nemernicul prea vorbește încet. Totuși se aude distinct: „credință… iubire tăcută… chin nesfîrșit… crudă…” Oricît ar vorbi de încet, oricît s-ar preface, degeaba… Cu siguranță că ea i-a șoptit să înceapă: vrăjitoarea! Cum rîde, cum rîde la aceste cuvinte atît de caraghioase. Dar degeaba! Rîsul e mai mult o batjocură decît o plăcere. Zădarnic se preface. Ea nu mai poate iubi, ea nu mai poate rîde decît a batjocură… „Ești cochetă”… „ucigașă”… ba nu: „rîs ucigaș”… „gura ucigașă”… Ea rîde acum cu toată pofta, trezind din somn păsări nocturne, care pornesc fîlfîind greoi la rîsul ei de vrăjitoare. Iar copacii ascultă vrăjiți. Sau parcă ar rîde cu frică. Căci uită-te în lumina îndoielnică: Gorăscu pare o fantomă. Dumnezeule, ea-l privește cu frică. Însuși el, Bîrnea, simte un fulger de spaimă, cum îi ia sufletul în zigzag; Gorăscu parcă se lungește și din fața lui nu se văd decît dinții. Sunt acum în dreptul unui bec searbăd, ascuns în vrejuri. Și el i-a luat deodată mîna și-a sărutat-o brusc deasupra cotului, dedesubtul mînecei scurte. Ah! Buzele, care abia se dezlipesc de pe dinți, au atins-o. Acum Bîrnea e străbătut de-un curent brusc de scîrbă. Dar e cu putință aceasta? Sau ea vrea să împingă prefăcătoria pînă la absurd! Ea s-a întors în loc înfuriată și figura lui lunguiață ia o înfățișare de paiață. Dumnezeule! de cadavru!… Și vocea lui plîngătoare se tîrăște parcă pe jos în noapte, de departe, are intonații atît de jalnice, atît de sinistre, că parcă ar fi bocetul unui milog într-o vorbire străină. El desigur îi face o declarație, este poate cea dintîi, dar parcă ar cere de pomană. Sau, Dumnezeu știe, parcă ar amenința. Și e noapte, și-n grădina publică nu-s decît ei trei; încolo nimic, tăcere întreruptă doar de depărtate și prelungi țignale de gardiști, de țipete de pasere în somn, de foșnetele de mătase ale copacilor mișcînd reflex în vis. El i s-a pus în drum, și orice mișcare face ca să înainteze, el i-o taie cu insistențele lui, cu brațele lui uscate și lungi, care se bălăbănesc de-a curmezișul oricărui gest, oricărei voințe a ei. Bîrnea se tîrăște ca un șarpe prin ierburi și așteaptă momentul hotărîtor. Și ochii lui s-au oprit asupra băncei pe care a așteptat-o atunci, la început. Căci ochii lui Gorăscu de mult luaseră direcția aceea. El era așa de aproape de dînsa, că Mada își ferea fața în mîini și amenința răgușită: — Am să strig, am să strig… lasă-mă… asta niciodată, niciodată… atîta obrăznicie… Bîrnea tremură ca o trestie în vînt. Încă n-a sosit clipa; el tremură și-și simte mușchii aprinzîndu-se de forță, ca de ceva dulce, amețitor de dulce, beția succesului aproape, măreția gestului neașteptat, apariția lui din tufișuri ca a vechilor cavaleri în legende. Și se bucură dinainte de figura strîmbă a lui Gorăscu la vederea lui, și la strîmbătura aceleiași figuri, o clipă după aceea, cînd pumnul liberator se va lăsa ca un ciocan pe capul de mort. — Lasă-mă odată… mizerabil… mizer… oameni buni, mă omoară… mă omoară… veniți… aaah!… Gorăscu o apucase de coatele care se împotriveau bărbătește și o trăgea spre dînsul, iar buzele boțite și sărutînd în aer îi căutau gura pe care ea o ferea disperată, trîmbițînd subțiratec cîte un chiot scurt, ascuțit. Puțin apoi, ea-i scăpă și fugi mărunt, împiedicîndu-se în rochii. „Gardist! Gardist! Ajutor!” strigă atunci din toată puterea plămânilor. Cînd Gorăscu fu gata s-o ajungă, ea se întoarse pe neașteptate și-l lovi cu toată puterea palmelor ei mici, care se repezeau dezordonat în aer. El își ferea capul, groaznicul cap de meduză, într-o parte și într-alta, și vîrîndu-l cu o ultimă energie în ploaia loviturilor, o apucă bărbătește, frîngîndu-i mijlocul și potopindu-i capul răsturnat pe spate în sărutări. Ea se zbătea însă țipînd de moarte și el o împingea necontenit, aproape o tîra, spre bezna tufișurilor. În palida luminiște, un strigoi fura o fecioară pentru împărăția lui neagră. Bîrnea se avîntă. Și strigătul lui de luptă fu atît de puternic, că cei doi se desfăcură îndată. Gorăscu se îndreptă din șale, furibund și vărsînd flăcări prin ochi. Ea răsuflă grăbită și pieptu-i minunat se zbătea atît de nervos, că amîndoi simțiră că s-ar lupta pentru el pînă la răpunerea cea mai desăvârșită. — Cum îți permiți… gemu Gorăscu, întinzîndu-și ghearele de strigoi. — Nemernicule!… urlă Bîrnea, agitînd pumnul. — A… Bîrnea… făcu ea slab, însă atît de mirată, că pumnul lui vitejesc căzu în jos, fără putere… Șă rămaseră cîteșitrei tăcuți și rușinați. Doar trei lacrămi avură timp să se prelingă pe ochii ei; însă o singură smucitură a capului fu de ajuns și pe retină nu rămase decît poleiul celei mai reci mîndrii… — Eram întîmplător pe aici… crezu Bîrnea că trebuie să rupă tăcerea, dar i se păru atît de stîngace această explicație, că nu mai putu adăuga nici un cuvînt. Iar ea își arăta dinții în lumina fermecată a becului de sub vreji. — Mă plimb ades la ora asta… Își recapătă el curajul… cînd… Pe buzele ei flutură trecător, ca o strigă prin fața lămpei, un zîmbet de răutate: — Noi… glumeam… — Atunci… scu… scuzați. — Mă rog… Haideți, domnule Gorăscu… Bonsoir, domnule Bîrnea… El nu găsi nici un răspuns la această urare și, mirat la culme, își dădu seama că s-a luat după dînșii fără să vrea. Mergea chiar alături de Gorăscu și-și frămînta creierul ca să găsească o singură vorbă. Dar în mintea lui, pe care o cotrobăia zadarnic așa de bine, încît parcă o și vedea injectată de sînge, ca un creier pe-o tarabă de măcelar, nu descoperea decît o singură idee: să plece cît mai neîntîrziat. Însă nu găsea ce să pretexteze pentru despărțire, iar un nou și simplu „bună seara” simți că l-ar vîrî în pămînt. Îl ajută ea, cînd, la ieșirea din grădină, se aflară în lumina puternică a unei vitrine: — Bună seara, domnule Bîrnea… Gorăscu o privea tot așa de încremenit ca și Bîrnea. Ea întinse mîna acestuia din urmă și surîsu-i straniu de pe buze se lărgea tot mai mult și devenea tot mai straniu. Colții lui Gorăscu se arătară ascuțiți și răi. Bîrnea îi sărută vîrful degetelor și îngăimă iarăși fără să-și dea seamă: — Nu face nimic… te… vă… conduc pînă acasă… Și pentru că ea începuse să rîdă batjocoritor, crezu iarăși că trebuie să dea o explicație. — Mă întorc cu Gorăscu… Ea rîse atunci cu tărie și dinții ei albi de șoricel parcă mușcară întunericul… — Numai dacă domnul Gorăscu va vrea… — Dar nu ne-am ccrtat… n-am știut că-i el… n-am știut că sunteți dumneavoastră, cînd am intervenit. Ea rîse atunci cu hohote și ochii îi sclipiră ca la o pisică. Însă nu mai adăugă nimic și se agăță de brațul lui Gorăscu… În cruzimea rîsului acestuia din urma, Bîrnea începu să înțeleagă ceva vag, dar se feri să meargă pmă la capătul celălalt al gîndului.,,Aș! Imposibil…“ Totuși o neliniște violentă îi prinse corpul ca un început de friguri. Cînd fură în dreptul casei, ea se ridică pe prima treaptă, cotrobăi prin poșetă și-i întinse lui Gorăscu cheia. — Deschide dumneata, te rog! Și din nou, provocătoare: — În sfîrșit, domnule Bîrnea, cred că ai să-mi răspunzi la salut… — Sărut mîinele doamnă… și, îngrozit și stîngaci, făcu o glumă proastă, adresîndu-se lui Gorăscu: — Ia dă mai repede, frumosule… nu vezi că doamna e obosită… și crezu că „frumosule” e îndestulător pentru a îndepărta din capul ei orice glumă de prost gust. Nu nimerești cheia? adaugă Bîrnea, prins subit de-o poftă de vorbă, ce nu-și avea izvorul decît în prefăcuta întîrziere pe care Gorăscu o punea la potrivirea cheii. Cum sta aplecat, lui Bîrnea îi venea să-l izbească o dată pentru totdeauna. Întinse mîna și întoarse butonul de la intrare: lumina scaldă vie cele trei siluete, iar Gorăscu trebui să sfîrșească… Cînd se ridică era așa de hidos, că Bîrnea interveni din nou: — Trebuie să fii și tu grozav de obosit. Parcă ai fi o sperietoare de ciori… Dar chiar lui însuși nu-i plăcu tăria propriilor expresii. Mada strîmbă din nas. Ea continua să stea cu spatele la Gorăscu, și-n ochii ei ficși, Bîrnea ghicea o hotărîre care se înfiripa tot mai cu putere și care-l înspăimînta… Aș! imposibil!… — S-a deschis? păru ea -eă se deșteaptă din gînduri. E… bună seara, domnule Bîrnea, spuse de astă dată energic și-i apucă mîna… — Noapte bună, doamnă.!,.. și apucă la rîndu-i de braț pe Gorăscu: Hai, boierule! Dar ea, fără să se miște, încruntă sprîncenele și figura îi luă acea înfățișare de răutate răzbunătoare pe care i-o cunoștea. Ochii lui Bîrnea, ochii lui Gorăscu o străpungeau pînă-n moalele creierului. Ea nu-i observa însă, căci rămăsese cu privirea în vag. Și amîndoi ceilalți așteptau: înfrigurați sentința. Deodată ea avu o tresărire și ei tresăriră la fel: — Bună seara, domnilor! Și răspunseră două șuierături adînci, una de ciudă, una de izbîndă. Bîrnea rînjea; în sufletul lui se făcuse senin și totuși rînjea. I se părea totul ușor în juru-i și tot așa de ușor îi scăpară și cele cîteva cuvinte fatale: — Lasă pe al’dată, dragă Gorăscule, cartea aceea! Știam că n-are să ți-o dea… astă-seară cel puțin… — Cartea? întrebă Gorăscu uimit. Abia acum ea văzu rînjetul celui dintîi. Era așa de cu înțeles, atît de ironic și dovedea atîta siguranță de sine, că ochii îi scăpărară. — Ah, da, cartea… șuieră atunci, și Bîrnea îi văzu parcă limba de șarpe ieșindu-i ca o flacără dintre buze. El tremură dinaintea prăpăstiei pe care cu un singur cuvînt și-o deschisese. Atunci, domnul Gorăscu rămîne! complectă Mada, apăsînd pe fiecare cuvînt. Șî era ceva răgușit în vocea ei, ceva sălbatec în figura contractată de ură și mîndrie. — Prin urmare aștept, se agăță Bîrnea de ultima nădejde. — Veți aștepta mult, clocoti gîtul ei. Am de vorbit cu dînsul. Ți-e somn, domnule Gorăscu?… — Vai, doamnă… — Doar țineai așa de mult să-mi vezi apartamentul!… Și se mistui în negura coridorului, fără să mai zică nici un cuvînt lui Bîrnea. EL ținea încă strîns de braț pe Gorăscu. Și zdrobit din nou de întorsătura neașteptată a lucrurilor, uluit, îngăimă iarăși prostește: — Stai mult? — Te rog! te rog! făcea Gorăscu, smulgîndu-se din strînsoarea voinicească. Ea reapăru în cadrul ușei și Bîrnea văzu în ochi-i o privire turbure de femeie beată. — Destul, țeastă de catîr, destul cu gluma!… strigă atunci cu disperare și dezgust. — Poftim,, domnule Gorăscu, răspunse ea poruncitor, fără să-l privească. Cu un gest de dispreț, ca și cînd i l-ar fi aruncat, el împinse cu atîta putere pe Gorăscu, că acesta se împiedecă de treaptă și căzu. — Pardon! Și cu un rîs ca un țipăt de copil: Leprosule!… — Nu face nimic… adio! bîlbîi leprosul, ridicîndu-se repede, rînjind mehenghi și dispărînd. Ușa cea mare reveni atunci pe țîțînele ei, gravă, greoaie, neînduplecată. Trosni sec și rămase neclintită ca o veghetoare desăvîrșită: mută, invincibilă, neîngăduitoare. Bîrnea o privi lung și i se păru curios cum nu-l mai recunoaște; doar de cîte ori nu a deschis-o! Atunci deodată îi veni în minte antreiașul din dosul ei, cu cufărul cel mare rezemat de părete, apoi camera tuturor fericirilor, divanul cu tăblie, paravanul care acopere patul alb ca spuma, măsuța de metal de lîngă soba de teracotă, unde ea aprindea mașina de spirt, masa mare din mijloc unde pregătea ceștile cu figuri chinezești pentru ceai… Și văzu în decorul intim dinții lui Gorăscu, îl văzu gol, sărind ca o maimuță înnebunită prin sanctuarul acesta albăstrui; iar ea privindu-l prin încheieturile paravanului îngrozită de încăpățînarea ei, mînjită, scîrbită. Ea nu știe ce face, gîndi Bîrnea. Ah… dacă pleca la timp, dacă nu-i însoțea așa stupid pînă la ușa casei, ah… dacă gura asta… el nu intra, desigur… Se năpusti pe trepte, asupra ușei. — Mada, ce faci… Mada, oricare altul… Dar înainte de a-și repezi greutatea corpului asupra ușei grele de stejar, își dădu seama că orice strigăt al lui nu putea fi decît un nou îndemn. Poate ea n-a vrut decît să rîdă puțin de dînsul, iar Gorăscu stă acum cuminte într-un colț… Poate că ea se bizuie încă pe așteptarea lui afară, de care e sigură… Și totuși de unde poate ști el ce se petrece înăuntru! Furia îl năpădi din nou impetuoasă; o simți pornind din piept, apoi ridicîndu-se ca o apă în clocot spre moalele capului, pe care îl simți ridicîndu-se gata să plesnească în mii de bucăți. Nebuna! Doar ea a văzut din grădină cine e Gorăscu… cu siguranță, nemernicul se grăbește… el știe că oricît de mică întîrziere… și ea ezită încă să strige… mîndria o pierde… Ah, comedia asta trebuie să se sfirșească… — Deschide! Deschide! Și corpul se prăvăli cu tăria unui berbec antic asupra porței de cetate. Dar aceasta nici nu se clinti. El însă nu simțea nici cea mai mică durere și avea impresia că trupul i-e tare ca piatra. Dar ușa își bătea joc de această tărie. Atunci se năpusti la ferestre. Și, prin încheieturile obloanelor, văzu întuneric. O! Întunericul acesta îl plesni în frunte și i se răspîndi în tot corpul; orice lumină de cugetare se stinse și pumnii loviră cu sete în geamurile care căzură în țăndări zîngănitoare. — Ajunge! Destul cu farsa… urlă atunci din toți plămînii. Destul cu prefăcătoria asta, nu-i adevărat… imposibil… Și izbi din nou cu putere în oblon, repetînd mecanic aceleași cuvinte. Dar loviturile nu făceau decît să vibreze dunga neagră dintre aripele de lemn ca o înfiorătoare lance a întunericului. Atunci cineva îl atinse ușor pe umeri. „O, ho, ho, gardistul!” Și coborî răpus privirea, căci gardistul îl recunoscuse și-l saluta respectuos. Martorul tăcut al fericirii și dezastrului s’ău! Doar e mai nimica toată de cînd se întorceau înlănțuiți de la teatru și bătrînul înfășurat în neguri îi primea cu un zîmbet și mîna la chipiu… Plecă grăbit, împleticindu-se, și din momentul acela nu mai înțălese nimic. Se trezi cu totul tîrziu într-una din despărțiturile ușei turnante de la hotel. Era amețit, capul îl durea și pricepu că foarte multă vreme se învîrtise pe loc, odată cu micul compartiment al ușei învîrtitoare. Îl cuprinse atunci frica și-o luă la goană pe scări în sus, urmărit de-o groaznică stafie. În cușca lui, portarul își făcu cruce.


